NADĚJÍ JSOU ČINY

O odvaze postavit se do čela

SANNA MARIN

Přeložili
Lenka Fárová a Jiří Hrubý

Published by arrangement with the original publisher, Scribner,
An Imprint of Simon & Schuster, LLC.

Copyright © 2025 by MA/PI Oy

Jacket photograph © Meeri Koutaniemi

Translation © Lenka Fárová & Jiří Hrubý, 2025

Czech edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-106-7

Mé dceři Emmě

a všem holkám,

které chtějí změnit svět

Úvod /
Netypická politička

V prosinci 2019 jsem se ve třiceti čtyřech letech stala finskou premiérkou. V tu chvíli jsem byla nejmladším šéfem či šéfkou vlády na světě a zároveň jsem předsedala koaliční vládě, již tvořilo pět politických stran. A všech pět vedly ženy, přičemž čtyřem z nás ještě nebylo čtyřicet. V takové situaci skoro každého napadne otázka, jak k něčemu takovému mohlo dojít.

Ve své straně, sociální demokracii, jsem sice byla aktivně činná více než deset let, takže vůbec nebyla náhoda, že jsem se dostala do vysoké politické funkce, ale s tak překotnou kariérou jsem nepočítala a rozhodně to nebyl můj záměr. Očekávala jsem normálnější cestu světem politiky, pokud tedy vůbec lze politickou dráhu považovat za něco normálního. Tento příběh se dá vyprávět například z osobní perspektivy, tedy psát o tom, kde jsem vyrůstala a co mě naučili rodiče, o mém prvním protestu a první kampani, o vítězství v parlamentních volbách a o tom, jaké bylo nést odpovědnost za celou vládu. Připouštím však, že mi často není příjemné mluvit či psát o svém soukromí a minulosti. Ne z toho důvodu, že by to bylo bolestné nebo že bych se snad za leccos cítila trapně, ale proto, že se chci jaksi zaměřit na věci, které se týkají nás všech. Nemyslím si, že jsem se až na vrchol politické pyramidy dostala díky své výjimečnosti; stalo se tak proto, že jsem reprezentovala všeobecně sdílená témata a hodnoty.

Do politiky jsem vstoupila v době, kdy se starý způsob vládnutí od základu změnil – od sdílení zpráv a informací až po náš pohled na globální výzvy. Do politického mainstreamu se postupně dostávali i lidé z méně konvenčního prostředí. Politika ovšem nebyla obor, který bych si nějak logicky vybrala. V mládí jsem politiky většinou vnímala coby starší pány v šedých oblecích, kteří rozmlouvají o technických a formálních záležitostech. Považovala jsem politiku za svět na hony vzdálený tomu mému.

Zpočátku jsem netušila, jestli se pro mě v politickém systému najde nějaké místo. Podobné pocity má ovšem hodně lidí. I když mi zprvu možná připadalo, že jde o poněkud přeplněný prostor, jsem ráda, že jsem o své místo v něm zabojovala, protože tím pádem se ke mně mohli připojit další a zasadit se o jeho rozšíření. Na veškeré dění a události se snažím dívat z hlediska společenských hnutí, dějin, ideologie a celé společnosti; a mou úlohou bylo k pokroku přispět tím, co dovedu a co jsem zažila, rozhodně nešlo o to, že jsem „žena v čele“, jak se o mně často hovořilo. Domnívám se, že na podmínkách, které vygenerují konkrétní „ženu v čele“ – a na práci, kterou pak v té roli odvádí –, záleží víc než na jejích pocitech a zcela jistě víc než na tom, jak se obléká.

Příběh o tom, jak jsem se stala premiérkou a vedla vládu pěti politických stran, v jejichž čele stálo pět žen, je zároveň příběhem mé země, tedy Finska, již na Západě chválili za pokrok v mnoha oblastech, například rovnosti, udržitelnosti a sociálního modelu i odolnosti. To všechno byly důvody, proč jsem se vůbec chtěla stát političkou. Finsko sice ne vždy naplňuje představu, která o naší zemi panuje – že jsme jakási zimní rovnostářská utopie, v níž podle průzkumů žijí nejšťastnější lidé na světě –, ale já jsem na svou zemi hrdá a jsem ráda, že jsem měla možnost jí sloužit. Moje hrdost vychází z toho, že máme silný sociální systém, díky němuž ve společnosti panují důvěra a solidarita. Právě díky této důvěře ve společnost a její hodnoty se posouváme vpřed. Konzervativní politici sice tvrdí, že sociálnědemokratická politika oklešťuje svobodu, ale ve skutečnosti jsme právě proto svobodní v tom smyslu, že můžeme žít v bezpečí, vzdělávat se, dostávat za práci spravedlivou odměnu, mít čas na rodinu a přátele a být sami sebou. Jestliže nějaká země tato práva zaručí všem svým občanům, znamená to, že se každé dítě může stát kýmkoliv a všichni lidé mohou žít naplno.

O všechny tyto struktury se však musí neustále pečovat a také je třeba je zdokonalovat – nemůžeme to považovat za nějakou danost. Každá generace nese odpovědnost v tom smyslu, že rozpozná všechny problémy, které před ní vyvstanou, a aktualizuje možná řešení. Dlužíme to těm, kteří nám dnešní práva vybojovali v minulosti, a také následující generaci, která bude naši podporu potřebovat.

O

Když jsem byla jmenována premiérkou, netušila jsem, co mě čeká. Kromě toho, za co evropští premiéři běžně odpovídají (legislativní debaty, vyjednávání rozpočtu, řešení standardních politických sporů a vyhýbání se různým slepým uličkám, koordinace postupů s Evropskou unií), během mého funkčního období vypukly nebývalé globální krize. Tři měsíce po mém nástupu do úřadu se svět uzavřel v důsledku pandemie covidu-19. V této situaci bylo třeba dělat bezprecedentní rozhodnutí, i když se toho zpočátku o epidemii vědělo jen velmi málo, a vyžadovalo to schopnost jednat v mimořádně složitém prostředí rozhodně a pružně, zdatně komunikovat a zejména prokázat značnou odolnost. V sázce bylo opravdu hodně; velmi dobře jsme si všichni uvědomovali, že naše rozhodnutí budou mít značný dopad ještě po mnoha letech.

Jen o dva roky později Rusko zahájilo brutální invazi na Ukrajinu a velmi tak zasáhlo bezpečnostní architekturu celé Evropy a uspořádání založené na mezinárodních pravidlech. Bylo třeba přehodnotit mnohaletou finskou snahu o vojenskou neutralitu, a to velice rychle. S Ruskem máme velmi dlouhou hranici a nemohli jsme sami sebe a celou Evropu vystavit nebezpečí, že na nás zaútočí. Znamenalo to, že coby vedení země jsme museli Finsko provést zrychleným přístupovým procesem do NATO.

Možná si pamatujete, že mé funkční období na premiérském postu doprovázely i skandály, pro někoho neškodné, pro jiného naopak kauzy opravdu skandální, například onen nechvalně známý videoklip, v němž jsem tancovala. Na vlastní kůži jsem poznala, že naše politické systémy jen velmi nerady uznávají, že by politik mohl být také člověk. Nejhorší je, že kvůli tomu lidé nechtějí do politiky vůbec jít a kandidovat do funkcí; obávají se totiž, že nevyhoví úzkoprsým požadavkům, jaké na politiky klademe. Právě proto jsem považovala za důležité se neměnit ani ve chvíli, kdy si na mě média opravdu posvítila. Potřebujeme v politice lidi různého původu a z různého prostředí. Jen tak budeme mít inkluzivní a odolnou společnost.

Touto knihou si nechci vystavět pomník, nechci popisovat své okamžiky triumfu ani nezdary. Ráda bych se však podělila o význam hodnot a ukázala, že v tomto porouchaném světě může být zdrojem síly a světla to, že budeme trvat na správných věcech i v případě, že to nebude snadné. Pokud má můj osobní příběh nějaký význam, pak je to proto, že ukazuje, co se může stát, když odmítneme akceptovat to, co je špatně. Od prvního dne ve funkci finské premiérky jsem odmítala tradiční představu, kterou si se šéfem vlády spojujeme, ačkoliv mí kritikové protestovali hodně nahlas. Jestliže začneme stavět tradice proti hodnotám, ustrneme na místě, a možná se dokonce začneme drolit. Když se ale svých hodnot přidržíme, vydláždíme cestu pro změnu – aby mohl vzniknout svět, v němž si... ano... můžete klidně i zatancovat, když máte pro ten den práci hotovou.

Kapitola první /
Opravdu tohle musím dělat?

Jen rok předtím, než jsem se stala premiérkou, jsem vykonávala svůj první poslanecký mandát. V parlamentu jsem zastupovala okrsek Pirkanmaa, kde jsem vyrůstala a vystudovala univerzitu. Tehdy už ze mě byla celostátně známá politička, přičemž nejvíc hlasů jsem v parlamentních volbách v roce 2015 obdržela právě ve svém okrsku. Od roku 2013 jsem byla předsedkyní městského zastupitelstva Tampere, třetího největšího finského města. Kromě povinností s tím spojených jsem byla i místopředsedkyní své strany, sociální demokracie, což znamenalo, že jsem pomáhala připravovat kampaň před parlamentními volbami, které se měly konat v dubnu 2019.

Sociální demokracie po několikaleté stagnaci přehodnocovala svou politiku tak, aby lépe odrážela naše hodnoty a vznikl moderní program pro budoucnost země. Byla jsem součástí užšího vedení strany, a tak jsem při této práci patřila mezi nejvýznamnější osoby – účastnila jsem se předvolební kampaně a oslovovala voliče po celém Finsku. To mi opravdu vyhovovalo, dělala jsem to velmi ráda. Při volbách v roce 2019 jsme měli pocit, že se usilovná práce opravdu vyplatí; rozhodně jsme v to doufali. Poprvé za dvacet let měla sociální demokracie šanci na vítězství v parlamentních volbách (tehdy bylo ve finském parlamentu devět politických stran). V systému, v němž žádná strana nikdy nezíská většinu, to znamenalo, že jednání o vytvoření koaliční vlády sestavené z několika stran by měl vést náš kandidát na premiéra. Byla jsem opravdu hrdá na to, čeho jsme dosáhli, a chystala jsem se na náročnou zimní a jarní kampaň.

Kolem Vánoc 2018 se stalo něco hrozného: předseda strany Antti Rinne na dovolené ve Španělsku vážně onemocněl. Nešlo o nic banálního. Kvůli potížím se srdcem ho odvezli na jednotku intenzivní péče a dva týdny byl v umělém spánku. Rinne byl náš kandidát na premiéra, ale nikdo netušil, kdy – a dokonce jestli vůbec – se uzdraví. Krátce poté, co jsme se o jeho hospitalizaci dozvěděli, jsem zvedla telefon a vyslechla si od Maarit Feldt-Ranty, druhé místopředsedkyně naší strany, další příšernou zprávu: vrátila se jí rakovina, kterou už předtím překonala, a prognóza nebyla optimistická. Okamžitě musela zanechat práce i kampaně.

Dva blízcí kolegové tedy bojovali o život a celá strana byla v šoku. Coby první místopředsedkyně – ve stranické hierarchii jsem stála hned za Rinnem – jsem se několik měsíců před parlamentními volbami musela postavit do čela předvolební kampaně. Náročné bylo nejen samotné vedení kampaně, ale trápilo mě, co by mohlo nastat po volbách. Pokud by se mi podařilo několik dalších měsíců neztratit sílící podporu, jíž se straně dostávalo, pak bychom volby vyhráli a mně by nezbylo než vést jednání o sestavení vlády, protože bych se stala kandidátkou na premiérku. Náš program jsem měla opravdu v malíčku a nasbírala jsem také četné zkušenosti s televizními debatami a vystupováním na veřejnosti, ale nachystaná na tento úkol jsem si nepřipadala. Nemohli jsme si však dovolit, aby strana přišla o stoupající podporu. A tak jsem neměla na vybranou a šla do toho.

Rozhodně nebyla správná chvíle na panikaření: kampaň musela pokračovat a voliči potřebovali vidět, že máme vše pod kontrolou a že nás žádná vnitřní krize nerozloží. V lednu jsme další fázi kampaně odstartovali ve velkém stylu. Akce se měli zúčastnit úplně všichni: straničtí funkcionáři, lidé z kandidátek a volební lídři z celé země. Šlo o velmi kolektivní úsilí.

Zpočátku byla atmosféra stísněná. Lidé, kteří v Helsinkách vcházeli do kongresového sálu hotelu ve výškové budově u moře, se tvářili dost zasmušile a zmateně. Jako by delegáti už ztratili veškerou naději. Do té doby se naše strana pohybovala v čele předvolebních průzkumů, ale teď média – a také všechny ostatní politické strany, které by nás velmi rády přeskočily – počítala s tím, že nám voličská podpora klesne. Smyslem této akce tudíž bylo všechny přesvědčit, že volby pořád ještě můžeme vyhrát. Když jsem přicházela na pódium, abych před stovkami delegátů přednesla projev, velmi dobře jsem si uvědomovala význam toho okamžiku. Atmosféra v sále byla opravdu ponurá a bylo třeba vše zase nastartovat, a to rychle. Musela jsem vypadat a také hovořit jako lídryně, která nás k vítězství dovede.

V projevu mi šlo o dvě věci: jednak vyjádřit pocity společné všem straníkům, tedy smutek, obavy a celkovou prázdnotu, následně je však přetavit do vůle zabojovat. Potřebovala jsem ve straně obnovit sebedůvěru, protože bez ní bychom voliče rozhodně nepřesvědčili, že si jejich hlasy zasloužíme. Projev jsem si nenapsala, chtěla jsem mluvit od srdce. Věděla jsem, o čem hovořit, protože se mé pocity od pocitů ostatních nijak nelišily. Mluvila jsem o tom, co se stalo, a celou situaci jsem nijak nelakovala narůžovo. A pak jsem načrtla plán, jak všechny těžkosti překonat a v nadcházejících volbách zvítězit. Potřebovali jsme v zájmu naší země i občanů splnit úkol: vytvořit v následujícím desetiletí z Finska zemi ekonomicky silnou, sociálně spravedlivou a ekologicky udržitelnou. Navzdory všem překážkám to můžeme dokázat, pokud budeme pracovat jako tým.

Všimla jsem si, jak se nálada v sále změnila. Lidé tam dorazili s vědomím, že naděje neexistuje, ale odcházeli motivovaní, plní energie, a dokonce nadšení. Asi to bude znít sentimentálně, ale je to pravda; základním předpokladem úspěchu je totiž víra – ničeho se nedosáhne, pokud nevěříme, že toho dosáhnout lze. Po akci ke mně lidé přicházeli, říkali, že mi jsou vděční, a povzbuzovali mě. Díky takovému ohlasu jsem měla sílu pokračovat. Uvědomila jsem si, že velice potřebnou sebedůvěru získávám právě díky tomu, že sebevědomí pěstuji v ostatních.

V krizi někdy nacházíme něco podivně útěšného. Jestliže vůbec není čas na emoce a kdovíjaké rozvažování, pak prostě každý dělá to, co je v tu chvíli třeba. Vždycky jsem sama sebe považovala hlavně za pěšáka sociální demokracie; do strany jsem vstoupila v jednadvaceti a sice mě překvapilo, když mě požádali, abych se stala místopředsedkyní, ale stejně jsem se považovala jen za představitelku širšího proudu a hlásnou troubu stranické platformy. Teď jsem poprvé pochopila, co znamená někoho a něco vést, co to vlastně obnáší. Dělala jsem kampaň, chodila jsem do předvolebních debat, po celé zemi jsem se setkávala s voliči. A překvapilo mě, že ačkoliv kandidáta na premiéra máme v nemocnici a já se každé ráno budím hrůzou z toho, co mě možná čeká, voličská podpora neochabuje. Dokonce roste. Představa, že bych se mohla stát premiérkou, mě sice děsila, ale věděla jsem, co musím dělat, a dělala jsem to, jak nejlépe to jen šlo (a současně doufala, že se Antti Rinne uzdraví a vrátí).

Moc se mi ulevilo, když se tak skutečně stalo. Rinneho propustili z nemocnice a asi měsíc před volbami se vrátil do práce. Stále ještě však byl slabý. Špatně chodil a při veřejných vystoupeních nepůsobil stejně jako dřív. Leckdo pochyboval, zda je dostatečně zdráv na to, aby se mohl postavit do čela země. Voličská podpora nám začala klesat. Na každý další předvolební odhad jsme čekali se zatajeným dechem. Když jsem v této době cestovala po celé zemi a dělala kampaň pro stranu a Rinneho, voliči mi často říkali, že bych měla v čele strany stát i nadále. Sice mě těšilo, čeho se mi za daných podmínek podařilo dosáhnout, ale celé mi to bylo nepříjemné. Podporovala jsem našeho lídra a rozhodně vždycky respektovala stranickou hierarchii. Voliči mi však říkali, co cítí. Hluboko uvnitř jsem se obávala volební porážky.

A moc nám k ní nescházelo. V polovině dubna 2019 se ve Finsku konaly parlamentní volby a nejvíce křesel získali sociální demokraté – i když jen o dvě desetiny procentního bodu. Kdyby se volby konaly o týden později, zřejmě bychom prohráli. Nicméně jsme poprvé od roku 1999 byli nejsilnější finskou stranou a poprvé od roku 2003 se měl premiérem stát sociální demokrat.

Po začátku rozhovorů o sestavení nové vlády se celková nálada změnila. Jakkoliv Rinne v předvolebních televizních debatách nijak nezářil, při vyjednávání prokázal svou sílu. Velmi snadno jsme navázali kontakt se Zelenými, Levicovým svazem a Švédskou lidovou stranou, tedy vesměs s liberálními stranami, ale na sestavení většinové vlády to nestačilo. Potřebovali jsme k vyjednávání přizvat i Stranu středu; jedině pak bychom mohli prosazovat svůj středolevý progresivní program. Pokud bychom ve vládě měli stranu pravicovou, nemohli bychom prosazovat klíčové reformy zaměřené na sociální otázky, školství, udržitelnost, zaměstnanost a hospodářský růst. Strana středu, která vládla a měla svého premiéra v předchozím funkčním období, tentokrát hodně ztratila, takže do naší vlády – a vlastně do jakékoliv vlády – vstoupit nehodlala. Rinne je nicméně dokázal přesvědčit, a nakonec se k nám přidali. S takovou koalicí jsme své priority mohli uskutečnit. Naše nadšení neznalo mezí.

Rinneho vláda byla jmenována v červnu 2019, měsíc a půl po volbách, a hned jsme se pustili do práce. Překvapilo mě, že já byla jmenována ministryní dopravy a spojů, i když ne to, že mi Rinne nějaké místo ve vládě nabídl; přece jsem v rámci sociální demokracie získala nejvíce hlasů a během jeho nemoci úspěšně vedla předvolební kampaň. Také jsem vůči němu byla řadu let loajální, což se v politice hodnotí velice vysoko. S dopravou a spoji jsem ovšem měla minimální zkušenost. Doufala jsem, že budu jmenovaná ministryní životního prostředí, protože touto agendou jsem se zabývala řadu let. Rinneho nabídku jsem ale samozřejmě přijala, a jak jsem se o mandátu a odpovědnosti ministryně dozvídala víc, jisté nadšení se ve mně přece jen objevilo. Byla to pro mě výzva a mé ministerstvo mělo poměrně velký rozpočet, navíc jsem si uvědomovala značný přesah do klimatické agendy. A hlavně: každý den jsem chodila do práce s úlevou, že nejsem premiérkou.

O

Vím, proč jsem se v té životní fázi na premiérský post necítila. S odstupem času mě ale mrzí, že mě ta představa tolik děsila. Ženy se často domnívají, že odpovědnost přijmout nemohou – v rámci nějakého projektu nebo když jde o kariérní postup, případně o zcela novou životní roli –, pokud na to nebudou dokonale připravené. Často si představujeme, jak ideálně k určité situaci přistoupit, a zaváháme, když realita tomuto ideálu neodpovídá. Takový přístup má své výhody. Když máme dost času, aby realita dohnala naše očekávání, dokážeme si všechno naplánovat a děláme méně chyb. Dokonalý okamžik, kdy se do toho pustit, ovšem nastává málokdy, pokud vůbec, a do té doby to není nic příjemného, protože žijeme s obavami, že neobstojíme a nenaplníme očekávání. Přišla jsem ale na to, že když se na něco soustředíme a věnujeme tomu veškeré úsilí, téměř jistě se pak na daný úkol nastavíme a prostě jej zvládneme.

Byla jsem vděčná, že jsem to pochopila včas, protože už se blížil okamžik, kdy se mi to mělo hodit. Sociální demokracie slavila jen velmi krátce. První měsíce v úřadu byly pro Rinneho obtížné. Za půl roku naše podpora poklesla ze 17,7 procent na 13,2 a pro předsedu vlády to bylo během podzimu stále těžší.

Během Rinneho premiérství došlo ve Finsku k několika jednáním o kolektivních smlouvách s firmami. Jedno se týkalo státní Posti Group Oyj, která ve Finsku zajišťuje poštovní a logistické služby. Šlo zejména o to, že vedení pošty se dříve téhož roku rozhodlo převést sedm set zaměstnanců do dceřiné společnosti. Znamenalo to, že tito zaměstnanci budou dostávat nižší plat, a dokonce se jim zhorší pracovní podmínky. Na podzim došlo ke stávkám.

Vládu to politicky velmi zatěžovalo, a naši stranu tím spíš, protože jsme vždy zastupovali zájmy pracujících. Rinne ještě ke všemu býval předsedou odborů, takže s tím vším souvisel o to víc. Doufal ve zmírnění napětí mezi zaměstnanci a firmou, a pověřil proto Sirpu Paatero, ministryni pro správu majetku obcí, aby zasáhla do politiky vedení pošty, což však bylo v rozporu se zásadami řízení. To bylo pochopitelně nepřijatelné, protože platí, že majitel může vyměnit správní radu a vedení, ale nesmí v rámci firmy zasahovat přímo do řízení a konkrétního rozhodování, protože to dělají správní rada a ředitel.

Premiérův zásah vyvolal skandál. Rinne na jednu stranu vnímal tlak na to, aby do kolektivního vyjednávání vstoupil a hájil práva zaměstnanců; jenže stát na druhou stranu musel dodržovat zavedené postupy. Rinneho pozice nebyla dobrá, protože nám klesala podpora voličů; rozhodně z něho byl dokonalý terč. Strana středu ho začala velmi ostře kritizovat a novináři ucítili krev. Vypukl chaos. Lidé s nejrůznější politickou motivací se snažili nestability využít. A pak Rinne udělal další nešťastné chyby, což se stává, když tlak přichází z několika stran a člověk má pocit, že nad situací ztrácí kontrolu. Důvěřoval v rámci strany nesprávným lidem, jejichž rady byly motivované snahou Rinneho odstranit. Pokusila jsem se ho varovat, ale vážnost situace patrně pochopil až ve chvíli, kdy už bylo pozdě.

Jako bych sledovala zpomalené záběry autonehody. Snažila jsem se soustředit na vlastní práci a moc se do toho neplést. Doufala jsem, že se situace uklidní, a stála jsem za Rinnem coby premiérem i předsedou strany, ale koncem listopadu mi to při interpelacích došlo: tohle dopadne špatně. Grilovali premiéra a ministryni Paatero ohledně onoho skandálu a na jejich odpovědích leccos nesedělo. Nepamatuji si přesně, co tam tehdy zaznělo, ale v hlavě se mi rozeznělo poplašné zvonění. Hned po parlamentní schůzi jsem odjela na ministerstvo dopravy a spojů a zavolala si do kanceláře nejbližší poradce. Situace je vážná, sdělila jsem jim, a to i ve chvíli, kdy se ze všech sil snažíme, aby Rinne a vláda skandál přežili. Musíme se proto připravit i na variantu, že se tak nestane.

Hned druhý den Paatero odstoupila z funkce s tím, že pokud ztratila důvěru premiéra, nemůže dál pracovat. Takový vzkaz Rinnemu situaci ještě zhoršil a její demise kritiky stejně neumlčela. Strana středu vydala prohlášení v tom smyslu, že Rinne coby premiér už nemá její důvěru a požaduje jeho demisi. Vůbec nešlo o jalovou výhrůžku: kdyby to Strana středu myslela vážně, mohla by z vlády odejít, a to by znamenalo ztrátu parlamentní většiny a pád vlády.



Od toho dne nabraly věci rychlý spád a ve vládě zavládl zmatek. Všechny ostatní koaliční strany Rinneho v premiérské funkci podporovaly, ale Strana středu si přála jeho odchod. K jejímu postoji přispělo několik faktorů. Nejjasnějším z nich bylo to, jak se Rinne zachoval během poštovního skandálu, ale zdaleka nešlo jen o to. Strana středu totiž toho jara ztratila tolik voličů, že se hovořilo o tom, jestli by vůbec ještě v Rinneho vládě měla setrvávat. Mnozí klíčoví představitelé této strany byli ostře proti setrvání ve vládě a domnívali se, že v opozici by se jim voliči vrátili. Mimoto se ve středolevé vládě cítili jaksi nejistě z ideologického hlediska, protože předtím stáli v čele středopravicové vlády; v každém případě k řadě věcí přistupovali úplně jinak a zejména se neshodli se Zelenými a Levicovým svazem. Během celého následujícího čtyřletého období neměla Strana středu jasno v tom, jestli vůbec být součástí koalice. Vytvářelo to napětí a roztržky, které měly značný vliv na chod celé vlády.

Může to znít malicherně, ale podle mě existoval i historický důvod, proč Strana středu trvala na Rinneho rezignaci. V parlamentních volbách v roce 2003 totiž sociální demokracii velmi těsně porazila – jen o dvě desetiny procentního bodu, a právě o tolik jsme my pak vyhráli v roce 2019. Před volbami 2003 jsme měli sociálnědemokratického premiéra osm let. V onom roce 2003 přizvala Strana středu do koaliční vlády sociální demokracii a Švédskou lidovou stranu a vůbec první finskou premiérkou se stala její lídryně Anneli Jäätteenmäki. Dlouho to ale netrvalo: už po dvou měsících musela odstoupit kvůli skandálu ohledně úniku tajných dokumentů o pozici a zapojení Finska do války v Iráku. Na premiérku se snesla kritika za to, že tyto dokumenty využila k obvinění tehdejšího sociálnědemokratického premiéra Paava Lipponena z toho, že překročil pravomoci svého mandátu, a později v té věci lhala. Celé to vyústilo v Lipponenovu porážku. Sociální demokraty to rozčílilo a požadovali, aby Jäätteenmäki odstoupila. Strana středu si pak musela vybrat nového premiéra. A teď, po šestnácti letech, nastal čas odplaty: Rinne musel jít.

Jakmile jsem si uvědomila, že má Rinne opravdu problém, začali jsme s poradci přemýšlet o důsledcích této situace pro stranu a případné pokračování vlády, do které jsme vložili opravdu hodně úsilí. Pro mě osobně to znamenalo, že opět musím být připravená převzít vedení, pokud to bude nutné. Ve straně byl ještě jeden potenciální zájemce o post premiéra, Antti Lindtman, jen o několik let starší než já. Předsedal poslaneckému klubu sociálních demokratů a byl velmi ambiciózní. Znali jsme se už řadu let, ve vedení strany jsme spolupracovali od roku 2014. Oba jsme ve straně měli početnou skupinu podporovatelů a bylo jasné, že v určité chvíli se ocitneme proti sobě, jakmile nastane čas, aby se vedení strany ujala nová generace. Hodně se od sebe lišíme. Kdybych nás dva měla charakterizovat, asi bych řekla, že já jsem spíš ideoložka a Lindtman stratég. Pokud by snad existoval ideální politik, spojoval by v sobě obojí.

Když bylo stále jasnější, že Rinne odstoupí, začala jsem shánět podporovatele, tedy lidi, o nichž jsem byla přesvědčena, že mi pomohou při kampani, a s jejichž hlasem mohu počítat. Měla jsem jistou výhodu, protože jsem byla první místopředsedkyní a ve stranické hierarchii jsem stála hned za Rinnem. Intenzivní předvolební kampaň jsem vedla úspěšně a pod značným tlakem; ve volbách jsem získala z celé strany nejvíc preferenčních hlasů, tedy více než Lindtman a Rinne. A předchozích šest měsíců jsem byla ministryní dopravy a spojů. Těšila jsem se značné důvěře.

Představa, že bych se mohla stát premiérkou, mě stále ještě děsila, ale už jsem na tuto situaci byla připravena daleko lépe než během dubnových voleb. Především to nebyl úplně nový nápad, protože jsem o té možnosti hodně přemýšlela začátkem roku. Kromě toho už jsem nashromáždila zkušenosti v nejvyšších vládních patrech. Ve svém úřadu jsem hodně cestovala a vedla různá jednání. Zřejmě ještě větší význam mělo to, že jsem získala sebevědomí. Čelila jsem nejedné obtížné situaci a zvládala jsem je s jistotou a rozhodně. Lépe připravená už nikdy nebudu.

Zatímco skandál nabíral na síle, vláda samozřejmě dál pracovala. Na domácí scéně se Finsko potýkalo s vlnou stávek, a vláda navíc musela řešit závažné mezinárodní záležitosti, protože jsme byli ve středu všech diskusí o Evropské unii vzhledem k tomu, že právě ten podzim Finsko Radě Evropské unie předsedalo. Zrovna jsem v Bruselu vedla zasedání Rady o dopravě, když mi Antti Rinne zavolal, že podá demisi. Moderovala jsem diskusi a snažila se dojít k závěrům ohledně nějaké projednávané záležitosti, a doma se zatím situace rychle měnila. Sociální demokracie okamžitě svolala schůzi vedení. Na chvíli jsem odešla ze sálu, abych se připojila k jednání ve Finsku. Zároveň jsem se potřebovala rychle vrátit na jednání o dopravě. Nasadila jsem si sluchátka, abych slyšela, co se děje ve Finsku, a vrátila se na své předsednické místo. Poprosila jsem svou poradkyni a kamarádku Piritu Ruokonen, aby mi sehnala co nejdříve letenku do Helsinek. Letět se dalo až následujícího rána, takže mě čekala dlouhá, neklidná noc.

Když jsme se hodně pozdě večer s Piritou vrátily do bruselského hotelu, bylo nám jasné, že už to začalo. Zavolala jsem svému partnerovi Markusi Räikkönenovi, který byl ve Finsku s naší téměř dvouletou dcerou Emmou, a zeptala se ho, jestli do toho mám jít. Odpověděl bez zaváhání: samozřejmě že ano. Nepřekvapilo mě to. Vždycky mě i mou politickou dráhu podporoval a povzbuzoval mě, ať pokračuji, i když já sama třeba zapochybovala. Pak jsem zavolala svým nejbližším spolupracovníkům a příznivcům. Všichni se shodli na tom, že se o místo premiérky ucházet prostě musím. A pokud se tak rozhodnu, určitě při mně budou stát. Takže teď, anebo nikdy. Musela jsem učinit rozhodnutí. Vláda bez premiéra být nemohla.

Nebylo žádným tajemstvím, že jsem na premiérský post byla pravděpodobnou kandidátkou – v Helsinkách už na mě na letišti čekali novináři. Po přistání jsme s Piritou zašly na toaletu; přičísla jsem se, upravila si make-up a mohla jsem předstoupit před média. Nachystaná jsem vyšla z terminálu mezinárodních příletů. „Odpovědnosti se nevyhýbám,“ sdělila jsem davu reportérů, kteří tam čekali s foťáky a kamerami. „Pokud se moje strana takto rozhodne, jsem pro premiérský post k dispozici.“

Sociálnědemokratický poslanecký klub zrovna měl svou týdenní poradu. Probíral celou situaci a předseda klubu Antti Lindtman už určitě věděl, že jsem svou kandidaturu ohlásila. Odešel ze schůze, které předsedal, aby promluvil před novináři, a tím pádem neztrácel ani minutu. Médiím sdělil, že i on je ochoten stát se premiérem. Kampaň odstartovala.

V podobné situaci je zvykem, že kandidáta na premiéra vybírá širší vedení strany, které je za tím účelem třeba oficiálně svolat. Zasedání se zúčastní jednašedesát delegátů, kteří vyberou jednoho z nás dvou. Mělo se konat následující neděli, osmého prosince, takže jsme od ohlášení Rinneho rezignace měli na kampaň necelý týden. Strana se na tuto volbu vlastně chystala už několik let, protože jsme s Lindtmanem představovali dva zcela odlišné směry. Oba jsme měli silné podporovatele a také jsme se oba celkově těšili značné oblibě. Nikdo nepředpokládal, že náš střet nastane tak brzy; na druhou stranu nebylo pochyb, že výsledek bude těsný.

Čas neúprosně běžel a já i můj tým jsme pořád jen telefonovali, protože jsme mezi jednašedesáti členy širšího vedení potřebovali získat většinu. Koncem týdne byl pohled na naši excelovou tabulku optimistický, ale uvědomovali jsme si, že někteří dají svůj hlas oběma kandidátům. Počítali jsme s tím, že vyhrajeme, avšak poměr hlasů se zdál velmi těsný. Znamenalo to, že můj poslední projev těsně před volbou bude muset být hodně přesvědčivý. Mohl rozhodnout o všem.

Tisk se probíhající kampani věnoval opravdu důkladně. Dělaly se průzkumy veřejného mínění, zjišťoval se rovněž názor členů širšího vedení strany, i když mnozí odmítli sdělit, koho budou volit. Při rozhovorech se mi dařilo, ale uvědomovala jsem si, že vítězství moc nesouvisí s všeobecnou popularitou, spíš jde o chladnou matematiku. Týdenní kampaň byla náročná, vůbec jsem neměla čas, abych si napsala svůj nejdůležitější projev, a sedla jsem si k tomu až ráno před volbou. Navzdory napětí všude kolem mě jsem byla klidná a sebejistá. Rozhodně už nebyl čas zabývat se tím, jestli na tento post budu stačit; prostě jsem musela udělat maximum možného. Kuchyňský stolek jsem si přenesla doprostřed obýváku, abych kolem sebe měla víc prostoru, a pustila se do psaní.

Mému projevu předcházely měsíce, které byly ve straně kritické a velmi obtížné, a protože jsem se pohybovala v centru celé té vřavy, měla jsem pocit, že k emočnímu rozpoložení straníků a vlastně i všech finských občanů mám co říct. Psala jsem o práci, kterou už máme za sebou, a o odpovědnosti vůči občanům, kteří nám svými hlasy dali důvěru. Projev jsem zakončila slovy: „Máte mou důvěru. Právě teď potřebujeme hlavně kuráž.“ Měla jsem z toho dobrý pocit.

O

Parlamentní konferenční sál zaplnili členové strany a novináři, kteří volbu sledovali. Měla rozhodnout o jediném: kdo se stane finským premiérem. V sále panovalo elektrizující napětí a všichni byli nervózní. Všichni kromě mě. O svém vítězství jsem totiž nepochybovala. Dřeli jsme ve dne v noci a byli jsme přesvědčení, že potřebné hlasy budeme mít. Ale šlo i o něco jiného: v nejrůznějších předchozích volbách jsem někdy vyhrála a jindy prohrála, ovšem tentokrát jsem měla dobrý pocit.

Volba probíhá následovně: všichni straníci z širšího vedení napíšou v sále na lístek jedno jméno. Pak se hlasy posbírají, sečtou a vyhlásí se vítěz. Výsledek jsme znali do hodiny. Byl těsnější, než jsme očekávali: vyhrála jsem o tři hlasy.

Krátce před volbou mi Antti Lindtman řekl, že na vyhlášení výsledků dorazí i jeho manželka. Tehdy jsme s Markusem nebydleli v Helsinkách. Koupila jsem si garsonku kousek od parlamentu, abych měla kde přespávat, ale většinou jsem do Helsinek dojížděla z Tampere, kde jsme žili, asi dvě a půl hodiny severně od hlavního města. Všechno se seběhlo tak rychle, že jsem Markuse ani nestihla poprosit, aby na volbu přijel. Sice už jsme spolu byli mnoho let, ale finská politika prostě není tak osobní jako politika v USA. Manželky, manželé či partneři se na podobných akcích zpravidla neobjevují, dokonce ani na tak významných, jako byla tato. Teď Markus pochopitelně scházet nemohl. A tak pospíchal, aby mi mohl stát po boku v jednom z nejzvláštnějších okamžiků mého života.

Nijak ho netěšilo, že je středem pozornosti, ale já byla moc ráda, že přijel. Ukázalo se, že je velmi důležité mít ho po boku jako oporu. Hned po oznámení výsledku volby jsem objala Anttiho Lindtmana a znovu ke shromážděným promluvila, i když tentokrát to nebylo stylisticky tak vybroušené. Krátce jsem předstoupila i před novináře a fotografie u článku v New York Times, v němž o volbě informovali, jasně vypovídá o mých pocitech – nevypadám na ní zrovna sebejistě. O výsledku jsem sice nepochybovala, ale prostě jsem nevěřila, že se to všechno opravdu děje; nešikovně jsem třímala kytici a vypadala jsem dost mimo. I tisková mluvčí strany stojící na snímku za mnou měla ve tváři šokovaný výraz.

V tu chvíli se všechno rozjelo. Okamžitě jsme se začali chystat na následující čtyři roky. Odebrala jsem se do nedaleké zasedací místnosti, abych si vybrala ministry do vlády. Jako prvního jsem oslovila svého rivala Lindtmana. Mou nabídku odmítl s tím, že chce po tak těsné volbě být i nadále předsedou našeho poslaneckého klubu, což jsem chápala. Sirpa Paatero už po poštovním skandálu ministryní být nemohla, ale nabídla jsem jí jinou úlohu, kterou vděčně přijala. Také jsem za sebe potřebovala nového ministra dopravy a spojů. Připomínalo to hru tetris – každého ministra jsem musela co nejrychleji posunout na správné místo. Nakonec jsme se všichni vrátili do sálu, kde jsem oznámila změny ve složení vlády. Jedno ministerstvo bylo obsazeno nově. Za sociální demokracii bylo v mé vládě pět ministryní a dva ministři.

V devět večer byl den u konce a několik z nás se sešlo v mém bytě. Zase jsem si uvědomila, jak moc jsem ráda, že tam mám Markuse i blízké a věrné kolegy z parlamentu. Přidali se k nám také Suna Kymäläinen, Ilmari Nurminen a Krista Kiuru, která zároveň byla ministryní pro rodinu a sociální služby. Chtěli jsme si připít, než se druhý den zase pustíme do práce. Ale když jsme se v obýváku chopili sklenek se šampaňským, šok z vývoje událostí se mi vrátil. Stálo za mnou tolik lidí, tolik podporovatelů, že jsem je prostě nemohla zklamat. Stala jsem se najednou představitelkou celého hnutí – v rámci strany i celého Finska. A právě jsem získala moc utvářet budoucnost země.

Netušila jsem, co bude dál. V hlavě jsem měla jedinou otázku: Opravdu tohle teď musím dělat? Odpověď jsme pochopitelně všichni znali. Ano.

Kapitola druhá /
Společný začátek

O

O

Změnilo se to, když mi bylo osm nebo devět. Tehdy oznámili, že část lesa u naší školy vykácejí. Byl soukromý a majitel se rozhodl, že dřevo prodá.

O

O