kniha Sheenova

First published by Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, LLC in 2025.

Copyright © 2025 by Charlie Sheen

Translation © Daniela Reischlová, 2025

Czech edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-117-3

Pro mámu a tátu

a všechny gangstery-básníky tam venku, co se pořád ženou za svítáním.

„Odvaha je projev ušlechtilosti v podmínkách ohrožení.“

— ernest hemingway

„Dave tu není.“

— cheech & chong

1. KAPITOLA

Narodil jsem se 3. září 1965 v New York City, konkrétně ve 22:58 a mrtvý.

A tím myslím tuhej jako žádnej druhej, zralý na to, aby mi na palec u nohy přidělali identifikační visačku. Porodník hned přešel do krizového módu, odhodlaný nad svým protivníkem v podobě promodralého mimina škrtícího se pupeční šňůrou zvítězit.

Moje nebohá matka Janet musela tomu masakru přihlížet, rozpolcená někde mezi „Nepřestávejte!“ a „Ten chudáček už má dost!“

Můj otec Martin Sheen, katolík na plný úvazek – nebo spíš posedlík, jak mu rád říkám – tou dobou už vytahoval růženec, v duchu komponoval velebnou pohřební řeč (nepochybně dost krátkou) a dožadoval se přivolání kněze, aby mohl dát mrtvému děcku poslední pomazání.

Porodník Irwin Shaybone, řádně připravený na svůj první detailní záběr v téhle scéně, se na tátu dramaticky otočil. Veden Hippokratovou přísahou na něj vypálil slova, která proletěla místností naplněnou strachem a pachy jako rozpálený šíp a zcela ji ovládla: „Vy dělejte svou práci a já budu dělat tu svoji!“

A přesně to taky udělal.

Ten chlapík do mě bušil, jako kdybych mu dlužil prachy. Rodiče tiše přihlíželi, čekali a doufali v nemožné, totiž že se konečně ozve ten kašlavě prskavý pláč, který už od počátku všech dob provází příchod nového života.

A já se nakonec kašlavě a prskavě rozeřval. (Tak trochu.) Dle popisu mých rodičů se však zvuk, který jsem vydal, nijak nepodobal túrování motoru od auta za mrazivého rána. Připomínal spíš chrchlání opilce, když na něj na záchytce chrstnou kýbl vody.

Na počest doktorova hrdinského činu se moji pyšní rodiče rozhodli dát mi druhé jméno Irwin. Carlos Irwin Estévez. Musím přiznat, že fandím tomu, aby se dítě nejdřív nechalo trochu vyrůst, a jakmile zvládne spláchnout záchod, tak aby mu dovolili o svém druhém jménu hlasovat. A neznám lepšího kandidáta na přehlasování než Irwin. Děláte si ze mě srandu? Hej, mami, tati, vždyť jste měli vybrat jen dvě jména, ne padesát. Z Carlose se sice časem stal Charlie a z Estéveze zase Sheen, ale dutý zvuk jména Irwin se se mnou táhne dál.

Ale co už – Irwin mi zachránil život. Nebo mě do něj minimálně pořádně nastartoval. A to doslova.

Celá tahle událost s mrtvým narozením mě pronásledovala pěkně dlouho. Jednak mě můj zvláštní příchod na svět fascinoval a kromě toho mě ještě dlouho mučily jeho dozvuky. No dobře, mučily je možná trochu moc dramatické. Přesnější je asi říct, že mě vyváděly z míry a přiváděly do rozpaků.

Pupeční šňůra je životně důležité spojení. Je to časem důkladně prověřené potrubí, kterým vám mamka pravidelně posílá lahodně upravená jídla. A nebylo snadné srovnat se s tím, že se tohle životodárné spojení hned v mojí první minutě na tomhle světě změnilo v oprátku a tím oběšencem jsem byl já. Ta samá hadička, která mě zhruba devět měsíců držela v pohodě při životě, se mě najednou rozhodla přiškrtit, a to zrovna ve velmi zásadním okamžiku, kdy je třeba všechen vzduch, jídlo a hlasové projevy rychle přesměrovat jinam.

I teď, o mnoho let později, jsem přesvědčený, že mé dětské zadrhávání v řeči, které mě ostatně pronásleduje až do dospělosti, neoddělitelně souvisí s oním náhodným místem činu v newyorské porodnici a dnem jinak známým jako moje narozeniny.

Je tohle celé jen povídačka, kterou mám rád a kterou čas od času dokonce uctívám? Fakta jsou fakta – a to, jak se je rozhodnu interpretovat a vykládat, je čistě na mně. V nějaké fázi jsme všichni obětí svého dětství. A každý z nás se občas v nějaké lepší nebo horší fázi rozhodne do svého dětství vrátit a popřát mu sluchu.

2. KAPITOLA

Vzpomínky jsou ošidné. Abych vám to vysvětlil – to, jak si něco vybavujeme, a skutečná událost totiž nikdy nejsou stejné.

Asi nejhustší mlhou, kterou se musí člověk v tomhle ohledu prokousat, jsou vzpomínky na rané dětství. Nikdy se nemůžu rozhodnout, jestli se mi něco vybavuje na základě skutečné vzpomínky, nebo jen díky pomuchlané zrnité fotce, kterou jsem si prohlížel ve svém albu z osmdesátých let. Jak jsem říkal, je to ošidné.

Byly mi dva roky, ještě pořád jsme bydleli v New Yorku a mě čekala první operace. Rodiče mě chtěli rozptýlit, a tak mě od hlavy až k patě oblékli do velmi stylového kovbojského oblečku, ve kterém jsem vypadal jako Roy Rogers. Klobouček, koně, ostruhy a dvě chromové kapslovky pětačtyřicítky. K čertu s nějakou operací, na tohohle pistolníka byli všichni zloději dobytka krátcí.

Musel jsem krýt povoz.

O půl roku dřív se u mě začala objevovat dost dramatická reakce na to, když na mě lidi zírali. Stačilo, aby někdo jen letmo pohlédl mým směrem, a už jsem řval z plných plic, ať jsme byli kdekoli. „PŘESTAŇTE NA MĚ CIVĚT!!!“ ječel jsem, jako když mě na nože berou.

Pro všechny zúčastněné to byl průšvih, protože jsem byl celkem hezké dítě.

Na mém odporu k těmhle vizuálním nájezdům bylo dost možná cosi prorockého, protože nakonec jsem se stal jedním z nejočumovanějších lidí všech dob.

Snaha rodičů odhalit příčinu těchhle náhlých záchvatů přinesla nulové výsledky. Jednoho dne se prostě objeví nějaký vopruz a rozhodne se vás držet. (Je to dost podobné jako s lidmi.)

Když tyhle chronické výlevy trvaly už pár měsíců, okořenil jsem je další patologickou novinkou. Pokaždé jsem si strčil ruku do kalhot, popadl se za koule a začal s touhle částí klína zápasit. Čím hlasitěji jsem ječel, tím pevněji jsem je svíral. (No jo, ještě pořád někdy ječím a pořád se chytám za koule, jen už to nedělám současně a nikdy ne na veřejnosti. Takže pokrok.)

Jednou večer byla svědkem tohohle mého běsnění i mámina kamarádka terapeutka, která si dala dvě a dvě dohromady a doporučila mamce, ať mě nechá prohlédnout, jestli nemám kýlu. Námaha způsobená mým mocným řvaním mi někde pod opaskem na zbraně zjevně udělala díru. O pár dní později už jsem byl plně vystrojený do kovbojského, připravený na přestřelku u O.K. Corralu. Operace se zdařila – a mé civící amoky se rozhodly to zabalit a jít o dům dál.

Historku, kterou jsem vám právě vyprávěl, si vůbec nevybavuju. Znám ji jen z kusých vyprávění rodičů u večeře. Z těch večerů, které jste nechtěli, aby kdy skončily, vmáčknutých mezi dny, o kterých jste vždycky věděli, že jednou skončí.

Moje „vzpomínka“ je založená na jediné fotografii, kterou jsem podle mě viděl v zrnitém fotoalbu z osmdesátek. Vybavuju si sám sebe v kovbojském oblečku, jak vyrovnaně a zpříma koukám přímo do objektivu. Ještě pořád se snažím tu fotku někde najít, ale pro teď jsem naprosto spokojený jen se svou vzpomínkou.

3. KAPITOLA

Táta opustil Dayton ve státě Ohio v roce 1959, a to v dálkovém autobusu s padesáti dolary a jednosměrnou jízdenkou do New York City v kapse. Předtím vyhrál celostátní soutěž v řečnění a získanou hotovost použil k tomu, aby se vydal za svým snem stát se hercem. Táta si totiž Jamese Deana nejen idealizoval, ale byl odhodlaný navázat tam, kde Dean skončil.

Aby se tátova mise mohla dát do pohybu, tak ještě před svým odjezdem z města úmyslně pokazil přijímací zkoušky na místní vyšší odbornou školu, i když to znamenalo porušit slib daný jeho vlastnímu otci, se kterým si evidentně „plácli“ na nějakou dohodu zahrnující vyšší vzdělání. Tatík se stále pyšní titulem držitele nejhoršího skóre v přijímačkách v historii celé školy. Jeho otec – Francisco Estévez, kterého táta adoroval a kterého jsem bohužel nikdy neměl možnost skutečně poznat – téměř padesát let pracoval v továrně National Cash Register vyrábějící pokladny. Byl španělský přistěhovalec a téměř neuměl anglicky (jestli vůbec). S tátovou mámou, Mary-Ann Phelanovou, se seznámil na místní tancovačce pro nově příchozí. I ona přicestovala do Ameriky za vidinou něčeho lepšího, a to lodí z Irska. Na tancovačce se dali ti dva dohromady, vzali se a následně se jim narodilo deset dětí – devět kluků a jedna holka. Všichni vyrůstali v jakémsi rodinném cirkusu, v němž mé hřmotné tetě Carmen připadla role krotitelky lvů.

Tátova máma umřela, když mu bylo jedenáct, a jeho otec se nikdy znovu neoženil. Pro dítě jeho věku to musela být ohromná tragédie, kterou si nedokážu představit a ani nechci předstírat, že ji dokážu plně pochopit.

Ale myslím, že právě proto táta celý život podnikal výpravy do rodných zemí svých rodičů ve snaze zjistit, kým vlastně byli a co představovali, ať už pomocí jiných žijících příbuzných, nebo příběhů a vzpomínek, které za sebou jeho rodiče zanechali. Jeho pátrání je krásné, hrdinské a pořád pokračuje. Někdo by to mohl vnímat jako honbu za duchy minulosti, ale já tomu raději říkám pátrání po svém úplném já.

Zhruba ve stejnou dobu, kdy táta plánoval svůj velký únik, spřádala podobné plány na opuštění státu i moje máma. Jen poznamenávám, že ne společně s ním, protože v té době se jejich cesty ještě nezkřížily. Netuším, co přesně bylo tenkrát s Ohiem špatně, ale snaha zmizet odtamtud byl zjevně tehdejší trend.

Janet Templetonová si sbalila tašky s cílem dostat se z Clevelandu kamkoli jinam. Ve městě Provincetown ve státě Massachusetts ji onoho léta roku 1960 čekala práce servírky a k tomu měla v kapse stipendium na bostonský umělecký institut. Dá se tak říct, že mámu od jejího snu stát se umělkyní dělilo jen pár přestupů na autobus, jenže v den, kdy měla na tuto prestižní školu nastoupit, najednou udělala obrat čelem vzad, stipendium hodila za hlavu a namísto toho nastoupila do autobusu směřujícího do Velkého jablka. Vábení rozvíjející se eklektické newyorské umělecké scény bylo zkrátka příliš lákavé, než aby mu dokázala odolat.

Zanedlouho už přes den pracovala jako asistentka v jedné zubní ordinaci a po nocích v umělecké galerii v SoHo. První, s kým se v galerii seznámila, byl milý chlapík jménem Jim.

Tátovi se jen o pár měsíců dřív na druhém konci města podařilo získat práci uvaděče v jednom kině, kde mu jako parťák sekundoval Al Pacino. Ano, myslím toho Al Pacina. Dokážete si představit, jak vás tahle dvojka v neladících kabátech vede ztemnělým sálem a svítí vám na cestu červenou baterkou?

Táta měl to štěstí, že v té době získal pár rolí v různých hrách, ale na vlastní bydlení mu tohle štěstí nevystačilo. Jistý velkorysý kulisák pracující v jedné z oněch her mu nabídl svůj gauč, dokud se táta nezmůže na své vlastní bydlení. Jmenoval se Jim a pracoval ve stejné umělecké galerii jako máma.

Mí rodiče odešli z Ohia hledat lepší život. A souhrou náhod a osudu oba skončili ve městě s téměř osmi miliony obyvatel a nezávisle na sobě se seznámili se stejným mužem, který se tak bezděčně stal jejich osobním Amorem.

Díky, Jime, vděčíme ti za spoustu dobrého.

Po několika neohrabaných počátečních rande, kdy jejich nezávazná konverzace postupně umdlévala, táta vycítil, že pokud nechce přijít o máminu náklonost, moc času už mu nezbývá. V té době zrovna účinkoval v divadelní hře Spojka, která nepatřila ke klasickým velkolepým broadwayským show, a toužil dostat Janet z galerie, aby ho mohla vidět v akci při večerním představení.

Jednalo se o vypjatou jednoaktovou hru, díky které táta poprvé okusil chválu kritiků, takže jeho sebevědomí se nacházelo přesně tam, kde ho potřeboval mít. Celý svůj výkon věnoval výlučně mámě sedící v první řadě. A když potom během závěrečných ovací ve stoje uviděl její výraz, v tu chvíli si uvědomil, že už dál nemusí kráčet tímhle životem sám.

O mnoho let později táta mámin tehdejší výraz popsal jako skutečně fascinovaný, dokonce až zhypnotizovaný. Dle máminy verze to až tak fantastické nebylo. (Zlehčuj to, jak chceš, mami, ale podívej, jak jsme na tom o šedesát pět let později.) Za pár měsíců už se rozpustile vodili za ruce po ulicích Manhattanu a mamka nosila pod srdcem mého nejstaršího sourozence Emilia. Vztah rodičů však nebyl bez úskalí. Máma musela dočasně upustit od svého snu stát se skutečnou umělkyní a plně a nezištně se obětovat, aby táta naopak mohl umělcem nadále zůstat.

Přinášelo to s sebou nicméně řadu obětí na obou stranách, protože peněz nebylo nikdy nazbyt a ani práce nepřicházela tak často, jak by bylo záhodno.

Odtud nejspíš pramení tátova soustředěnost a tah na branku, kterým se nejde naučit. Jsem přesvědčený, že jeho nevyřčené krédo „za každou cenu“ se zrodilo právě v těchhle hubených letech. Táta má opravdovou vervu, kterou nejde přesně určit ani vyjádřit slovy, ale je tam a je skutečná. Máma ji má taky, protože když se nikdo nedívá, vždycky všechno vyřeší.

Rodiče se vzali 23. prosince 1961 v katolickém kostele svatého Štěpána na manhattanské 28. ulici východně od Páté Avenue. Dne 12. května 1962 máma v newyorské porodnici přivedla na svět Emilia. Je to celkem jednoduchá matematika a z výsledku vyplývá, že Emilio se své první svatby zúčastnil dřív, než se vůbec narodil.

Naši postupovali metodou pokusu a omylu a dělali, co bylo v jejich silách. Všechno se učili za pochodu a neustále rozšiřovali seznam věcí, které by jejich další dítě už rozhodně nemělo zažít. Nejspíš na něm byly i nemocnice, protože můj bratr Ramon se v srpnu roku 1963 narodil doma, konkrétně v bytě na Staten Islandu. Domluvená porodní asistentka byla tu noc nemocná, takže bezpečné přivedení Ramona na tento svět zůstalo na tátovi a čtyřech statečných členech newyorského hasičského sboru. (Být tak tenkrát moucha sedící na vytapetované stěně…)

Jméno Ramon vycházelo z tatíkova skutečného jména Ramon Antonio Gerard Estévez. (Co se jmen týče, španělští katolíci se nikdy nedrželi moc zpátky a dokázali z toho udělat opravdový slovní salát.) Každopádně tyhle úžasné iniciály a výsledná jmenná divočina daly vzniknout monogramu R.A.G.E., znamenajícímu v angličtině zuřivost nebo běsnění, který si brzy proklestil cestu na každou tátovu manžetu a kufřík, což byly věci, které stejně nikdy nenosil.

Když táta v roce 1959 dorazil do New Yorku, byl v kuloárech tiše a rozpačitě upozorněn, že lepší šanci naplnit své cíle bude mít s méně hispánsky znějícím jménem. Zhruba v té době se táta poznal s vedoucím castingu jménem Martin. K tomu přidejme fakt, že jako dítě byl velkým fandou televizního kazatele arcibiskupa Fultona J. Sheena, čímž byl jmenný guláš dokonán – zrodilo se jméno Martin Sheen, které už tátovi zůstalo.

Táta ovšem nebyl se svým novým jménem úplně srozuměný, a navíc se nechtěl zříct rodinného a kulturního odkazu, a tak bylo rozhodnuto, že hrdý prapor španělského dědictví namísto něj poneseme my, jeho děti.

Protloukat se v sedmdesátých letech v Malibu se jmény Emilio, Ramon a Carlos chtělo notnou dávku štěstí. Á, prima, přišli jste nám opravit plot. Naše sestra Renée tomuhle osudu naštěstí unikla, jelikož původ jejího jména se dal vykládat různě.

Možná je pravda, že člověk si svou rodinu nevybírá. A možná je pravda i to, že velikost své rodiny si člověk naopak vybírá (aspoň většinou). S ohledem na to, co všechno se v životě mých rodičů tenkrát odehrávalo, dávalo dokonalý smysl, že jakožto čtyřčlenná rodina se rozhodli naše řady už dál nerozšiřovat. Ale osobně jsem opravdu rád, že jim to nevyšlo.

Rok 1964 byl pro tátu klíčový. Byl to jeho poslední rok pošetilosti, než se musel začít potýkat se svou dosud největší kreativní výzvou: se mnou.

4. KAPITOLA

The Subject Was Roses [Šlo o růže] je divadelní hra Franka D. Gilroye z roku 1964, která získala Pulitzerovu cenu. Dalšími podrobnostmi z Wikipedie už vás zatěžovat nebudu, ale ukázalo se, že pro tatíka byla tahle hra opravdu velká věc. Hráli v ní dohromady jen tři herci: kromě táty ještě Jack Albertson a Irene Daileyová. Jejich energie se skvěle doplňovaly, společně vzali Broadway útokem a stali se z nich miláčci New Yorku. Představení bylo každý večer vyprodané a na obzoru se začala rýsovat ocenění. Tedy ceny pro Jacka a Franka, nikoli pro tátu. Ale o nic nešlo – táta vždycky prohlašoval, že nikdy nehrál proto, že by toužil získat nějakou „cenu“. (Až když je začal o mnoho let později opravdu sbírat ve velkém, uvědomil jsem si, že to pro něj muselo být moc fajn.)

Jediná tátova hořká vzpomínka pojící se s touhle hrou se týkala chladného letního večera roku 1967, kdy se na představení přijel podívat tátův otec Francisco. Bylo to poprvé, kdy se měl stát svědkem tátova hereckého umu. Táta z toho byl nervózní a pochyboval o sobě, ale přesto dokázal dostát očekávání a svým výkonem ohromil celé divadlo. Až na jednoho – toho nejdůležitějšího člověka, který toho večera v hledišti seděl. Dřív než měl táta možnost si se svým otcem po představení promluvit, zahlédl Francis ve foyer plakát s tátovým novým nóbl americkým jménem. Načež z divadla bez jediného slova odešel. Táta byl zdrcený. Tíha odkazu celého Španělska se přes Ramona Antonia Gerarda Estéveze přelila jako láva ze sopky na ostrově La Palma. Z pohledu dětí neexistuje v celé galaxii žádná jiná bytost, která jim může něco podělat tak jako vlastní rodiče. Nezbývá mi než doufat, že ti dva měli šanci něco z té uniklé lávy vrátit zpátky do kráterů dřív, než Francisco v roce 1974 velmi nešťastně a náhle umřel.

Hra se několik let úspěšně reprízovala a za tu dobu vystřídala celkem pět divadel. Táta se navíc díky ní dostal do širšího povědomí, což mu otevřelo dveře do světa televize a filmu. Častěji chodil na castingy a pracovní příležitosti se začínaly množit. V následujícím roce nebo dvou se táta objevil v řadě klasických televizních show včetně seriálů Můj přítel delfín, Mission: Impossible, Hawaii Five-0, Mannix, Ironside, Columbo a filmu Mongo se vrací do města. (Popravdě jsem netušil, že kdy vůbec odešel.)

Byl to taky začátek věčného cestování, a to nejen pro tátu, ale pro celou rodinu. Naše tlupa už zahrnovala i mou sestru Renée, která konečně rozšířila naše řady v roce 1967. Důležitá poznámka: i ji pomohl přivést na svět doktor Shaybone a ani ona se stejně jako já nedočkala hezkého druhého jména. Ačkoli netuším jak, skončila se jménem Pilar. Na příštím rodinném setkání tohle téma určitě nadnesu.

Šestičlenná tlupa Estévezových-Sheenových byla neustále v pohybu a pravidelně si klestila cestu nejrůznějšími autobusovými a vlakovými nádražími a letišti. Náš drahý přítel Gary Morgan vždycky říkával, že jsme ta nejcivilizovanější banda cikánů, jakou kdy viděl. (A to je řeč o chlapíkovi, který se ve dvanácti letech přidal k cirkusu, takže se jistě jedná o postřeh odborníka.)

Dne 12. ledna 1969 byla kočovná společnost Estévezových-Sheenových opět v pohybu, ale tentokrát se jednalo o přesun s velkým Pé. Připravovalo se totiž natáčení tátova dalšího filmu, Hlava-22, a ať už to mělo dopadnout jakkoli, naše rodina měla jen dvě možnosti – přesunout se do Mexika, nebo se ocitnout na mizině.

Tátova tradice, kdy nás všechny bral s sebou na celou dobu natáčení, započala v mexickém městě Guaymas. Od samého začátku táta ve všech filmových studiích trval na tom, že o téhle jeho podmínce se nevyjednává. V následujících letech jsme měli cestovat do různých exotických destinací po celém světě a tahle tátova zásada se pro naši rodinu stala zárukou stability. Je dost dobře možné, že některá studia tyhle cestovní náklady navíc odečítala tátovi z platu, ale i kdyby tomu tak bylo, jsem si jistý, že mu to bylo fuk. Když táta vyrůstal, byli tak chudí, že i pouhá skutečnost, že si mohl v dospělosti dovolit nosit stejné ponožky, mu musela připadat jako život na vysoké noze. V poslední době měl střídavě různá televizní natáčení a tohle byl jeho druhý film za dva roky. A velmi brzo se mělo ukázat, že bude potřebovat mnohem větší zásuvku na ponožky.

Produkce nás ubytovala ve skromném příbytku poblíž pláže na pobřeží mexického státu Sonora. Na Guaymas mám jen jedinou vzpomínku, která se odehrávala v jedné místnosti a zahrnovala tři otázky.

Každé ráno jsem vešel do oné místnosti, kde se vařilo, jedlo a v podstatě dělalo i všechno ostatní, a přitom jsem si cucal palec a vláčel za sebou svou věrnou modrou dečku. Načež jsem se přitočil k mámě, která měla napilno, aby uspokojila naše nejrůznější ranní potřeby a chutě, a položil jsem jí tři otázky:

1. „Co je dnes za den?“

„Dnes je čtvrtek, Carlosi.“ Odpověděla mi vždycky správně, podle toho, jaký den v týdnu zrovna byl.

2. „Kde to jsme?“

„Jsme v Mexiku, zlatíčko.“

3. „Kdy už pojedeme DOMŮŮŮŮ?!“

Dlouhé ŮŮŮ jsem vždycky protáhl jako saxofonista hrající závěrečný tón na divokém večírku. Dokázal jsem tím vzbudit celý dům. Býval bych tím probudil i mrtvé, protože natáčení trvalo čtyři měsíce. Prakticky vzato jsem na tyhle tři otázky pokaždé dostal rozumné a pravdivé odpovědi. Ale z mého pohledu tazatele pro mě všechny odpovědi znamenaly jen hrůzu a slzy.

Rodiče to hluboce znepokojovalo. Nebylo tomu tak dávno, co jsem jim působil peklo svými civícími scénkami, a teď tohle? Máma se kromě mě musela starat o další tři děti a táta zase musel pracovat. Jakožto otec pěti dětí můžu z vlastní zkušenosti říct, že hektický život vám ne vždycky umožní se na chvíli zastavit a řešit potřeby a přání každého dítěte přesně ve chvíli, kdy zrovna vyvstanou.

A i kdybych si mohl na chvíli sednout se svým čtyřletým já a nabídnout mu nějaká moudra a rady, co bych mu vlastně řekl? Jak by to asi znělo a jak by je asi mé já přijalo, jestli by je vůbec přijalo? Tyhle tři naléhavé zásadní otázky, které jsem bezelstně pokládal v oné kuchyni, ve mně rezonují a hlodají dodnes. Jsou jako kočka, kterou jste se rozhodli nechat v dešti na zápraží.

Kdy už pojedeme domů? Ukázalo se, že nepojedeme.

Do té doby jsem znal jen jediný „domov“, a to byt v domě bez výtahu na křižovatce 86. ulice a Columbus Avenue. Byly to jen letmé útržky, které v mé dětské hlavě začaly utvářet představu domova, a to dávno předtím, než jsem si jako dítě dal dohromady všechny dílky skládačky, které můj tehdejší domov definovaly: sdílené ložnice, vypůjčený nábytek a drsná, ale férová láska.

Můj další koncept domova byl poněkud tajemný a nacházel se v místě, kde právě se skřípěním a hvízdáním zastavil náš vlak z Mexika. Náš cikánský expres dorazil do města andělů.

5. KAPITOLA

Rodiče pronajali dům v západním Los Angeles na South Castello Avenue, co by kamenem dohodil od Pico Boulevardu. Byl to skromný přízemní domek s jedním trávníkem vpředu a druhým vzadu. Ob jednu ulici dál ležela Roxbury Drive, první náznak, že jsme poblíž okázalé opulentnosti Beverly Hills. Vydat se od Roxbury Drive dál na východ znamenalo, že musíte zalovit jižněji ve své peněžence. Ne náhodou se náš skromný domek nacházel ještě na hranici okrajové čtvrti, diskrétně skrytý před zraky zazobaných starousedlíků.

Táta nikdy neupřednostňoval neskrývaný luxus před prostotou. Mnohem víc doma se cítil v obyčejném domě. Zkusit si ho představit v nějaké rezidenci by bylo stejné jako představovat si Boba Dylana, jak hraje metal – některé věci k sobě prostě nepasují. Teď už tomu rozumím. S přibývajícím věkem jsem pochopil, že čím víc člověk svou identitu odvozuje od pompéznosti a hromady prachů, tím je jeho pravá identita mlhavější. (Ale trvalo mi to docela dlouho a předcházela tomu opravdu mastná lekce.)

Aklimatizovat se v Los Angeles poté, co jsme předtím žili v New Yorku, bylo mnohem jednodušší, než kdyby tomu bylo naopak. Nejlepší způsob, jak si jako dítě osahat a nacítit své nové okolí, je zhodnotit, jak na něj reagují vaši rodiče. A moji rodiče okamžitě po přesunu působili mnohem uvolněněji. Jejich rozhodnutí přestěhovat se bylo skvělé. A brzy mělo být ještě skvělejší, jen co se máma naučila řídit.

• • •

Los Angeles je město, které nikdy nespí a ve kterém se taky nikdy nikam nedostanete veřejnou dopravou. Takže jsme byli nuceni vyměnit metro za dálnice, máma se ponořila do Zlatých stránek, aby si našla autoškolu, a pak odvážně usedla za volant. Táta byl v té době s mými dvěma bratry v Itálii, kde se natáčely závěrečné scény k filmu Hlava-22, takže máma si s Renée a se mnou musela poradit sama. A jelikož na hlídání neměla peníze, usadila nás na zadní sedadlo a my tak lekce řízení absolvovali s ní.

Najednou se před ní rozprostírala losangeleská aglomerace s rozlohou přes deset tisíc čtverečních kilometrů (představte si to jak státy Delaware a Rhode Island dohromady), ale ona neohroženě vyrazila do ulic. Dělala přitom, co mohla, aby zpoza volantu přes rameno usměrnila své zuřivě se hašteřící děti. Instruktor autoškoly každou lekci hulil jednu cigaretu za druhou. Netuším, jak to tenkrát dokázala, ale za šest týdnů úspěšně složila zkoušky a stala se hrdou držitelkou kalifornského řidičského průkazu. To jí bylo třicet let.

Od její nově nabyté svobody ji teď dělilo jen otočení klíčku v zapalování, a tak se navzdory pozdně letnímu vedru rozhodla vydat se po stopách nemovitostí, které objevila v inzertní sekci novin LA Times. Rodiče totiž pátrali po domě s přijatelnějším nájmem. Máma si při pročítání inzerátů všimla, že čím dál od města a výš po pobřeží se domy nacházejí, tím jsou levnější. V dnešní době je nepředstavitelné, že by jakákoli nemovitost směrem na sever po Pacifické pobřežní dálnice mohla být levnější.

Mámina první zastávka ji zavedla do Pacific Palisades a majitelka se zdála být milá. Jenže když zjistila, že je nás šest, rychle z domluvy vycouvala a odůvodňovala to obavami, že septik není pro tak velkou rodinu koncipovaný. V podstatě mámě řekla, že by si naše rodina s sebou přinesla příliš mnoho sraček, než aby tam mohla žít. Když si pomyslím, že zásadní změna v našem životě nastala jen díky tomu, že nějaká podzemní díra na odpad nedokázala pojmout dost toaleťáku, je to šílené.

Máma si zakroužkovala i další inzerát, a to na dům ležící ještě o pořádný kus severněji po dálnici, ke kterému patřil i rozlehlý pozemek, na severním okraji Malibu. A co bylo ještě důležitější – vešel se do našeho rozpočtu. Nájem dělal čtyři sta dolarů. (Tolik jsem jako dospělý každý měsíc utratil jen za cigarety, a to ještě ve fázích, kdy jsem se snažil kouření omezit.)

Máma si dům prohlédla za laskavé asistence majitele, kterým byl doktor Marwah, zubař, jenž proslul péčí od chrup Liz Taylorové a Muhammada Aliho. Dům byl mnohem větší než ten náš na Castello Avenue a byl postavený ve stylu ranče a obklopený akry neudržovaných pozemků, které nebyly při pohledu z chodníku zrovna dvakrát atraktivní. (Ale to nijak nevadilo, protože poblíž stejně žádné chodníky nebyly.) Máma onomu laskavému zubaři poděkovala a řekla mu, že se brzy ozveme. A pak spěchala zpátky do západního L.A., aby se o vzrušující novinky z Malibu podělila s tátou. Ten už z nich tak nadšený nebyl – naše aktuální bydlení poblíž centra a v blízkosti všech filmových studií pro něj bylo pohodlné a nechtěl se ho jen tak vzdát.

O pouhý týden později poslal Charles Manson svou bandu démonů s vymytými mozky na Cielo Drive, kde brutálně zavraždili šest lidí. A hned další noc udeřili znovu, ovšem na špatné adrese. Rodiče si tyhle tragické události vyložili jako jasné znamení, které není radno ignorovat, a tak bylo rozhodnuto, že se sbalíme a vyrazíme na sever. A přesně to se krátce po mých čtvrtých narozeninách taky stalo.

Indiánský kmen Čumašů tuhle oblast nazýval místem „hlasitého příboje“. Podle dalších domorodých kmenů označovala slova mali a wu místo, „kde se hory setkávají s mořem“. My jsme se rozhodli držet pojmenování, které používali i chlapíci z Beach Boys – Malibu. A tohle nádherné místo se na velmi dlouho stalo mým domovem.

Konečně.

6. KAPITOLA

Když jsem vyrůstal, narozeniny pro mě znamenaly dvě věci: konec léta a začátek školního roku. A ani jedno ve mně nikdy nevzbuzovalo nic příjemného – naopak, bylo to jako dvojitá rána pěstí do břicha. Přišlo mi, že léto pokaždé uteklo jako patnáctiminutový sestřih, kdežto školní rok se vlekl jako opera, při které sedíte v první řadě. V pronajatém domě v Malibu, který jsme přejmenovali na Marwahův ranč, jsem oslavil své šesté narozeniny. Konečně jsem se ocitl na prahu povinné školní docházky, první skutečné vzdělávací instituce v mém životě. (Na place tátových filmů se mě sice čas od času někdo pokoušel formálně vzdělávat, ale většinou to zahrnovalo jen pastelky a lepidlo.)

První třídou oficiálně začal můj trest. Byl jsem odsouzený ke dvanácti letům v kuse. Žádné zkrácení trestu za dobré chování. A za jaký že zločin mě to odsoudili? Že jsem byl dítě s úmyslem dospět.

K vyměřenému nástupu trestu na základní škole Juan Cabrillo mě pomáhal dopravit strejda Mike, jeden z tátových padesáti bratrů. Škola byla od našeho domu vzdálená pouhých několik minut jízdy a stála na zastrčeném místě jen pár set metrů od Pacifické pobřežní dálnice. Táta mě dovedl k autu, připásal mě na zadním sedadle a vrátil se do domu pro strejdu Mika.

Motor už běžel a já byl v autě sám. Táta se strejdou si z nějakého důvodu dávali na čas. Možná si ještě balili oběd do hnědého papírového sáčku nebo si připravovali šálek bio kávy do hrnečku s sebou. Ať už je zdrželo cokoli, mně to poskytlo dost času zalovit v mém oblíbeném neviditelném doplňku – pytlíku s nejrůznějšími piklemi.

Když táta s Mikem konečně vyšli z domu, museli si myslet, že se ze srandy schovávám na zadním sedadle nebo že jsem si před svým velkým dnem ještě na chvilku zdřímnul. Nakoukli hlouběji do auta, ale po mně se slehla zem. Táta se vrátil do domu, zatímco Mike zkontroloval garáž. Po nezbedném dítěti ovšem nebylo nikde ani stopy. Sešli se u pořád ještě nastartovaného auta, aby si domluvili ofenzivní taktiku:

„Ty obejdi dům zleva, já to vezmu zprava a uvidíme, jestli ho najdeme,“ řekl táta strejdovi.

„Nemůže být daleko,“ odpověděl Mike a odšoural se mě hledat. Mike měl umělou nohu, takže musel vyvinout o něco větší úsilí než průměrný strejda. Psal se rok 1971 a protézy byly ještě bachraté a neohebné. Ta Mikova vypadala, jako by ji štípnul z nějakého hřbitova figurín. Popravdě vypadala spíš jako kotva s prsty, ale byla to kotva strejdy Mika, který s námi trávil spoustu času.

Táta ještě ani nestačil dokončit svůj perimetr, když na něj Mike odkudsi zavolal: „Máš ho, brácho?“ Načež mu táta z dálky odpověděl: „Ani hovno.“

Tápal jsem ve tmě, a to doslova – seděl jsem totiž na zemi v provizorní kůlně přímo za domem. Všude byly zaprášené pavučiny a svinky a já v ruce pevně svíral nějaký chladný těžký předmět. Ale slyšel jsem je. Některá slova se ozývala jen pár centimetrů ode mě, jiná z velké dálky. Mohli slyšet oni mě?

Mikova těžká umělá noha zaskřípala o štěrk a zastavila se těsně před mou skrýší. A zdálky k němu už svižným krokem spěchal táta.

„Jak jsme sakra mohli přehlédnout tohle?“ zaláteřil Mike.

Každý z nich rozrazil jedno křídlo dřevěných lítacích dveří, jako dva sebevražední atentátníci, kteří se snaží dostat do Kennedyho Lincolnu.

Těsný prostor kůlny zaplavily oslepující sluneční paprsky, které odhalily můj úkryt. Seděl jsem na zemi, ze všech stran obklopený mrtvými stromy, lopatami a starými košťaty. S koleny přitisknutými k hrudníku jsem v roztřesené ruce svíral červenou cihlu posetou dírami a po tvářích mi stékaly slzy, které si rýsovaly cestičku prachem až na bradu.

Vybavuju si, jak na mě ti dva zírali a snažili se to všechno nějak pochopit. Určitě jim dávalo smysl, že jsem se schoval, ale k čemu ta cihla? Dobře jsem věděl, kdo se mě snaží vypátrat, tak proč jsem proboha tak zoufale svíral tu drsnou zbraň? Chystal jsem se snad tátovi a mému oblíbenému strejdovi rozrazit hlavu? A co jsem měl v plánu pak – zmizet v kopcích a živit se sběrem lesních plodů?

A tak mě odzbrojili, oprášili a dovedli zpátky k čekajícímu autu.

Zatímco mi Mike zapínal pás, vyprávěl mi historku o svém prvním školním dnu – řekl mi, že na cihly tenkrát neměli peníze, a tak se místo toho vyzbrojil plechovkou fazolí. Ať už to byla pravda, nebo ne, dost to odlehčilo atmosféru a můj strach z nástupu do školy byl znovu pod kontrolou.

Ve třídě mě předali milé paní s dlouhými vlasy. Následovalo seznamování s řadou bezejmenných dětí i různými pracovními stanovišti rozmístěnými po třídě. Dospělí vypadali spokojeně, dokonce se zdálo, že se jim ulevilo. Začínalo to vypadat na úspěšný den.

Jenže jakmile jsem zjistil, že táta ani Mike se mnou ve třídě nezůstanou, znovu jsem začal zuřivě pátrat po své pomyslné cihle. Existoval jen jediný způsob, jak znovu nastolit řád – táta se mnou musel zůstat ve třídě, zatímco Mike jednou nebo dvakrát objel blok. (Nejspíš si mysleli, že za pár minut ten požár zase uhasne.) Ale pro mě za mě, Mike mohl klidně dojet až do San Francisca a zpátky a dopadlo by to stejně. Táta byl uvězněný se mnou ve třídě.

Tohle se v různých podobách opakovalo několik následujících let. Naštěstí ne každý den, většinou jen prvních pár týdnů v nové škole, do které jsem toho roku zrovna chodil.

Jakákoli změna pro mě znamenala ponořit se do neznámého. Ocitnout se mezi aligátory, úhoři a cizinci. Vyžadovalo to čas a trpělivost, což byly zrovna dvě oblasti, ve kterých už rodičům musely docházet zásoby (pokud jim ještě vůbec nějaké zbývaly). V tomhle ohledu se mnou měli plné ruce práce, stejně jako já měl plné ruce cihly. Zpětně si uvědomuju, že ta cihla nebyla zbraň – byl to symbol.

Rok poté, co jsme se nastěhovali na Marwahův ranč, jsme dostali výpověď. Buď proto, že tenhle zubař celebrit zvýšil nájem, nebo proto, že trval na tom, že musí rodiče zaplatit půlku nákladů na nový septik. Ať už to mělo jakýkoli důvod, přestali jsme tu být vítaní a bylo jasné, že se musíme přemístit jinam. Přestěhovali jsme se do pronajatého domu na opačné straně dálnice. Dům stál na Birdview Avenue, tiché ulici na severním okraji čtvrti Point Dume. Dávno před tím, než začalo být moderní naučit se nazpaměť svou adresu pro případ, že byste se ztratili nebo vás někdo unesl, jsem tu naši novou odříkával, jako když mrská bičem:

„Seven-Two

One-Two

Bird-View

Avenue

Ma-li-bu.“

Moje první báseň.

Byl to přízemní dům s menším počtem pokojů a koupelen, a ostatně i všeho ostatního. Navíc v něm nebyl žádný nábytek a my jsme taky žádný neměli. Tenkrát na „Birdshit“ Avenue [Ulici ptačích hoven], jak jsme naší ulici občas přezdívali, to byly docela hubené časy. Zrovna nedávno mi Emilio připomněl, že jsme tehdy všichni čtyři spávali v jednom pokoji na zemi ve spacáku, a to celý rok.

Když jsem zrovna „netábořil“ v našem novém domě, chodil jsem do nové školy Carden Elementary, což byl řetězec vzdělávacích institucí založený už ve třicátých letech. Jednu pobočku postavili i v Malibu, pěkně stranou poblíž kaňonu.

Autorkou této nekonvenční vzdělávací metody byla Mae Cardenová a svůj způsob výuky založila na akustice. Jednalo se o rádoby promyšlený koncept vycházející z toho, že se žáci seznamovali s různými obrázky spojenými se zvuky a pak na základě těchto vjemů tvořili slova. (Hele, Mae, jenže my už tohle dávno máme – říká se tomu televize.)

Chodil jsem tam sotva týden, a už si mé rodiče zavolali na kobereček k nejvyšší. (Ne k Mae, ta už byla tehdy dávno v důchodu a počítala zisky z válečných dluhopisů.)

Kamenem úrazu se stalo mé odmítání stát při odříkávání Slibu věrnosti. Měl jsem problém hlavně s pasáží o Bohu. Nepřišlo mi totiž fér, že jsem neměl na vybranou. (Možná by nebylo špatné, kdybychom nejdřív On a já mohli strávit nějaký čas spolu, než mě začnou nutit, abych mu všechno odpřisáhnul.)

Táta byl naštěstí vynikající vyjednávač a všechny rozepře se mu podařilo uhasit. Dospěli ke kompromisu, že jsem nemusel stát, a když už jsem přece jen stál, nemusel jsem odříkávat slib. Problém vyřešen, rozčeřené vody se znovu uklidnily a já mohl dál v klidu šlapat stojatou vodu v rybníku zvaném akustika.

Vzpomínám si, že pár věcí v Carden Elementary se mi i líbilo, ale taky si vybavuju, že najednou jsem tam už nechodil. Můj krátký románek s touhle formou vzdělávání náhle skončil, když nás táta všechny přestěhoval do Colorada, kde se natáčela většina scén k filmu Zapadákov, který byl pro jeho kariéru přelomový. Točilo se skoro tři měsíce a poté, co si tátova postava dala jiskřivé poslední rande s elektrickým křeslem, jeho práce na budoucí filmové klasice skončila a náš cikánský expres se odkodrcal zpátky do Malibu.

Natáčení Zapadákova se časově překrývalo se školním rokem tak nešikovně, že jsem už nemohl pokračovat tam, kde jsem předtím skončil. Konzistentní školní docházka byla v případě naší rodiny vždycky stejně obtížná jako trefit pohyblivý terč.

Ve snaze zabránit tomu, abych musel opakovat přerušenou druhou třídu, máma našla alternativní „domácí školu“ na opačné straně dálnice nedaleko Marwahova ranče. Když mě v mé nejnovější škole první den vysazovala, zrovna nejlepší dojem na ni neudělala, ale nechtěla hned soudit knihu podle obalu. Zato o mnoho let později už si žádné servítky nebrala a tuhle „knihu“ nazvala, cituji: Pačulí napajcovaní hipíci se špinavýma nohama.

Vydržel jsem tam dva týdny, ale přesně čtrnáctý den máma po škole vycítila, že mě něco trápí. Snažila se to ze mě vytáhnout, ale já ten sužující pocit nedokázal vyjádřit slovy.

Ten den některý z tamních učitelů (jestli se jim tak dalo vůbec říkat) vytáhl osmimilimetrovou promítačku. Očekával jsem nějaký nudný dokument o přírodě s velrybami nebo lvy. Ale to jsem se šeredně mýlil. Když po mně máma chtěla, abych jí ten film, který nám promítali, popsal, opatrně jsem ze sebe vysoukal: „Byl tam velikánský buldozer, který před sebou tlačil stovky vychrtlých nahých lidí do obří jámy v zemi.“ (Přestože od té doby uplynulo už půl století, dodnes si ty záběry detailně vybavuju.)

Máma hned poznala, o co jde. A byla zděšená. Ihned zalarmovala tátu, který rychlostí blesku sebral z kuchyňské linky klíčky od auta – té bandě hňupů se podařilo vytočit Martina Sheena do běla. Už nebylo cesty zpět. Dveře do téhle školy se pro mě definitivně zavřely.

Proč proboha základní škola (ať už alternativní, nebo ne) promítala třídě plné sedmiletých dětí autentické záběry holokaustu? (Slib věrnosti v Carden Elementary byl problém, ale tohle ne?) I dobře promyšlený výklad s odpovídajícím kontextem by byl v tomhle věku příliš, ale tihle nemyslící blbové zvolili rovnou němý film. Vzpomínám si, jak mi přišlo, že chybějící zvuk nahrazuje monotónní hučení levné promítačky, které znělo jako pneumatiky buldozeru.

Tohle bylo přes čáru a táta neváhal dát jim jasně najevo, co si o tom myslí.

Tahle potrhlá hipísácká škola plná pitomců u nás skončila.

Bylo třeba přesunout mě jinam. Už zase.

7. KAPITOLA

Těsně před mými osmými narozeninami si rodiče konečně mohli dovolit pořídit si svůj první vlastní dům. Byl jsem nadšený jak za ně, tak i za nás. V den, kdy nám vypršela nájemní smlouva, jsme naložili auto naším skromným majetkem z domu na Birdview Avenue a vyrazili vstříc novému domovu, který byl konečně náš. Už žádní další panovační majitelé ani nebohé septiky, které se nemohly dočkat, až zmizíme. Před námi se rozprostírala nádherná vidina radostného bydlení, a to o pouhé dvě ulice vedle. Klidně jsme tam mohli svoje věci přestěhovat pěšky.

Jednalo se o skromný přízemní dům se čtyřmi pokoji, jehož nevelký prostor byl vyvážen obrovskou prázdnou zahradou. Ještě než se nám ji podařilo zastavět různými zahradními domky, proprietami na hraní (a spoustou dalších věcí pro naše rodinné koníčky), představovala pro mě posvátné místo, kde jsem objevil svou lásku k baseballu. Dlouho předtím, než jsem se přidal k baseballovému týmu, jsem trávil celé dny na zahradě trénováním tvrdých a dalekých nadhozů onoho dokonalého míčku. Když jsem neházel, měl jsem rukavici a sledoval trajektorii letících míčků, které mi táta nebo strejda Mike neúnavně odpalovali z místa těsně za dveřmi do kuchyně. Tenkrát jsem měl spoustu času si hrát a taky snít, a přesně o tom baseball je – o snech, které inspiruje. Úplně mě pohltil. Byla to moje první droga.

• • •

Rodiče věděli, že nastal čas na tradiční přístup ke vzdělání v místní veřejné základní škole Point Dume vzdálené jen pár bloků od našeho domu. Škola se nacházela na křižovatce Grayfox a Fernhill, dvou ulic přesně uprostřed přírodního výběžku Point Dume, známého jednoduše jako „Point“. Výběžek ležel mezi Pacifickou pobřežní dálnicí a Tichým oceánem s pláží obklopenou přes jeden a půl kilometru dlouhými útesy, a pokud jste na něm bydleli, mohli jste do školy chodit pěšky.

Jelikož jsem ztratil měsíc v té hipísácké díře se cvoky v batikovaných tričkách, začátek školního roku v Point Dume jsem prošvihl. Takže teď jsem se musel ve třídě asimilovat mnohem rychleji než děti, které tam chodily už od prvního dne. Toužil jsem zapadnout a nijak nevynikat.

Potřeboval jsem najít si jednoho nebo dva kamarády, kteří by mi ukázali, jak to tam chodí, a kryli mi záda. A objevil jsem je téměř hned, v malé skupince, na které bylo poznat, že už spolu něco zažili. Vyklubala se z nich čtveřice Chris Penn, Miles C. a dvojčata Heathovic (jména, která budete brzy znát, jelikož jejich příběhy okořenily mou cestu k dospělosti). Vzali mě pod své kolektivní křídlo a otupili tak hrany mého největšího strachu – strachu z čehokoli nového. Ocitl jsem se v úplně nové aréně, a tak mě potěšilo, že jsem si hned zkraje mohl odškrtnout tak významné políčko.

Teď už zbývalo jen přispět svým dílem.

Pár týdnů po přestupu do nové školy jsem si byl jistý, že tu největší výzvu už mám za sebou. Značná část mého pocitu úlevy pramenila z toho, že jsem z té fantastické čtyřky udělal fantastickou pětku. Měl jsem spolehlivou partu a oni měli mě.

Naší třetí třídě zrovna skončila čtyřicetiminutová pauza na oběd a paní učitelka Haynesová se postupně snažila opět nastolit pořádek. Její příjemný hlas zvonil jako třpytivá lžička o sklenku těsně předtím, než se na banketu někdo chystá pronést přípitek. Byla to laskavá a trpělivá dáma kolem třicítky. A ani my jsme apriori nebyli žádná banda výtržníků. Jen jsme dobře věděli, že naši pozornost snáz zaujmou a udrží věci odehrávající se mimo školní zdi. Jednou z těch věcí byly i holky, konkrétně tři: Anne, Debbie a Quintana. Mimo sterilní prostředí učebny jsem mohl tohle trio pozorovat z různých úhlů a také v mnohem lichotivějším světle. Pro nás všechny.

Do posledního zvonění zbývalo deset minut, když paní učitelka Haynesová celé třídě položila otázku. Okamžitě jsem věděl odpověď. Ticho. Žádný ze spolužáků to nezkusil. Čekal jsem. Pořád se nikdo nehlásil. Vážně? Opravdu nikdo? Nakonec jsem se přihlásil. Paní učitelka se usmála a vyvolala mě. Většina třídy na mě zaměřila svou pozornost.

Otevřel jsem pusu, abych odpověděl, ale žádná slova z ní nevyšla.

To nic, jen malé zaváhání. Uklidni se, seber se, nadechni se, to dáš.

Druhý pokus: ani hláska.

Krůpěje potu mi stékaly i na místech, kde jsem se v životě nepotil.

Ve vyprahlé puse jsem cítil pachuť paniky.

Slovo se mi současně zaseklo v krku i v mysli.

Vzduchové vibrace potřebné k rozechvění hlasivek se nedokázaly vydrat ven. Mé zmatení bylo o to větší, že jsem to slovo v duchu stále viděl. Jako by se vznášelo a levitovalo přímo před mýma očima. (Že by pozůstatky naučené akustiky?)

Předstíral jsem kašel, nervózně jsem si pohrával s vlasy a zkusil to potřetí. Nic. Do hajzlu.

Srdce mi divoce bušilo a po tváři se rozlíval palčivý rudý stud.

Jak se to mohlo stát? Když jsme si kopali s míčem, bez problémů jsem mluvil, křičel, smál se.

Tak proč jsem nedokázal vyslovit jediné slovo, vydat obyčejný zvuk?

Že bych umíral? Je tohle první příznak? Třída se začala otřásat smíchem a posměšnými výkřiky a já si v duchu přál, abych umřel. Co si o mně pomyslí holky? Jak se jim budu moct ještě někdy podívat do očí, ať už v lichotivém světle, nebo bez něj?

V poslední chvíli mě zachránilo zvonění, které pro mě rázem získalo úplně nový význam.

Spolužáci se vyhrnuli ze třídy a vyhýbali se přitom mému pohledu, a to včetně mé party.

Paní učitelka Haynesová se mi snažila říct, že to bude v pořádku a nemám si z toho dělat těžkou hlavu. Ujišťovala mě, že když někdo přijde do nové třídy, je úplně normální, že se někdy takhle zadrhne, a ať se tím zbytečně moc netrápím. Ovšem pokud to byla pravda, jak to, že jsem to ještě u nikoho jiného neviděl? Paní učitelka Haynesová byla báječná žena, ale její povzbudivý proslov mě nijak nepovzbudil.

Nějak jsem se došoural k východu ze školy, kde postávala dvojčata Heathovic a Chris. Viděl jsem na nich, že se mě na to nechtějí ptát, a i kdybych jim k tomu chtěl sám něco říct, absolutně jsem netušil, co by to mělo být a jestli bych to vůbec dokázal.

Následující ráno jsem do sebe stěží dokázal nasoukat plátek toastového chleba. Snažil jsem se v té nesmyslnosti najít nějaký smysl. Ale jelikož jsem znal podrobnosti svého narození, začal jsem v duchu spřádat svou chatrnou obhajobu. Ta slova se mi zadrhla v krku přesně v místě, kde jsem byl při narození málem odstřižen od života. Ale proč teď, po všech těch letech? Obojí to spolu muselo souviset, muselo se jednat o nějakou biopsychologickou příčinu (ačkoli tenhle termín jsem se naučil až mnohem později). Tenkrát jsem se musel spokojit s vysvětlením „ta kost v krku spojená s tam-tam-tamtou pitomou kostí“.

Když jsem předtím mluvil o aligátorech, úhořích a cizincích, nemohl jsem tušit, že můj seznam je neúplný. Teď se ony vody neznámého, do kterých jsem se tak bál ponořit, měly rozšířit o dalšího parchanta jménem Přízrak zadrhávání.

8. KAPITOLA

První osmimilimetrová filmová kamera, která se mi kdy dostala do rukou, byla kamera Movexoom 2000 bez záznamu zvuku. A to na jaře roku 1972 v Irsku, kdy nám ji rodiče hned po příjezdu dali jako překvapení. Táta tam točil televizní film Katolíci (já vím, už zase), konkrétně v hrabství Cork, kde se nachází i hrad Blarney se svým slavným blokem karbonského vápence. Měli jsme tam strávit nějaký čas, dva měsíce, ne-li víc, a rodičům přišlo, že kamera je kreativní nástroj, díky kterému budeme moct my, děti, zachytit bujnou krajinu jedné ze zemí, odkud pocházeli tátovi předci. Jsem si jistý, že kromě toho se v duchu tajně modlili, aby se pro nás natáčení stalo užitečnou kratochvílí, a táta se tak mohl v klidu soustředit na práci a máma si zase tu a tam urvat chvilku pro sebe. Naše kamera byla zašlá stříbrná krabička se třemi čudlíky, jedním otočným kolečkem a mizerným pevným objektivem – a my si ji okamžitě zamilovali.

Když jsem poprvé přitiskl oko k hledáčku, dost mě to udivilo. Nemohl jsem uvěřit, jak je svět skrz tuhle kouzelnou krabičku najednou temný. Načež zasáhl Emilio, který sundal krytku. Dobrý začátek, Carlosi. Tahle historka se se mnou pak táhla ještě dlouho.

Možnost, že bychom natáčeli přírodu nebo nějaké turistické nesmysly, jsme okamžitě zavrhli. Nehodlali jsme dělat nějaké rádoby dokumentární nesmysly bez zápletky, které budeme později promítat v místnosti plné zívajících příbuzných. Rozhodli jsme se jít rovnou k samotným filmovým základům: dramatickým a násilným fikcím, ve kterých hrál náš táta. Na bezpočtu natáčení jsme toho byli očitými svědky, a tak jsme kolem tohoto konkrétního tématu ovinuli své filmové paže a dali do něj svá srdce.

Emilio se svými ostrými lokty probojoval do první řady jako náš režisér a kameraman. Jelikož kamera nesnímala zvuk, nemohli jsme to nijak zkazit a on nám pokaždé nastínil základní rámec dané scény, načež na nás přímo při natáčení pokřikoval další pokyny, jak ho zrovna napadaly. Tohle Emiliovo zarputilé uzurpování kamery zpočátku ani tak moc nevypovídalo o jeho raných filmařských schopnostech jako spíš o jeho zvyku okamžitě převzít kontrolu nad čímkoli novým. Ramon i já jsme na to bez řečí přistoupili a nechali se od něj vést – jednu chvíli před kamerou jako jeho herci a za chvíli pro změnu jako jeho štáb za kamerou dokumentující jeho ranou divadelní stylizaci.

Na konci prvního dne už jsme si kameru předávali z ruky do ruky jako štafetový kolík. Jediný způsob, jak se ocitnout v záběru, bylo vzdát se kontroly nad kamerou, ale díky tomu jsme měli možnost učit se filmařině současně před kamerou i za ní.

Naše rekvizity zahrnovaly všechno, co jsme ten den měli zrovna po ruce. Moc nóbl věci jsme k dispozici neměli, ale bohatě jsme to kompenzovali nasazením a invencí. Když jsme zrovna měli na dosah mop a plenku, náš hlavní záporák se proměnil ve vražedného údržbáře s inkontinencí. Snažili jsme se co nejlíp napodobit tátovu profesi – předstírali jsme, že falešné věci jsou pravé, a rozhodně jsme se toho nebáli.

Po osmi týdnech natáčení Katolíků skončilo a my zamířili zpátky do Států.

A nemohli jsme se dočkat. Naše filmová éra právě začala.

Zpátky na domácí frontě se naše pomyslná filmová kontrolka rozzářila jako letlampa. Vášeň pro osmimilimetrovou kameru, kterou jsme v sobě objevili na Smaragdovém ostrově, proměnila náš dům v Malibu v mraveniště plné ambiciózních fiktivních počinů. Začali jsme tím, že jsme se s Emiliem střídavě natáčeli ve zpomalených záběrech, jak bouráme na kolech. A netrvalo dlouho a z našeho domu se stalo lákadlo pro všechny kamarády ze sousedství, kteří se k téhle kouzelné betadinové párty taky toužili přidat. Točili jsme před domem i na zahradě. Emiliovi starší kamarádi nasadili svými hrůzu nahánějícími cyklotriky laťku dost vysoko a my mladší jsme cítili potřebu držet s nimi krok. Když jsme zrovna netestovali limity svých kol, natáčeli jsme se, jak skáčeme ze střechy do papírových krabic a snažíme se co nejvěrněji napodobit hrdinské kousky chlapíka ze seriálu Six Million Dollar Man [Šestimilionový chlap]. Popravdě to bylo dost děsivé, ale ta nafilmovaná bolest rozhodně stála za to.

Někdy tou dobou se stal ústřední postavou naší party Chris Penn.

Tvořili jsme skutečně jedinečnou směsici. Byli jsme jako jin a jang a na nic mezi tím nebyl prostor. Bylo téměř nemožné, abyste svedli dohromady dvě odlišnější osobnosti. Já jsem Panna. Puntičkář, co má rád přímočarou přípravu i provedení. Chris byl Střelec, ovšem v ascendentu čuněte. Když jste se ráno podívali na jeho vlasy, vždycky jste poznali, co den předtím večeřel.

Pojila nás však strhující láska k filmům, rošťácký zájem o opačné pohlaví a hluboce zakořeněná nenávist ke všem třem školám, které jsme za těch devět let společně navštěvovali. Od samého začátku jsme věděli, že jsme bratři, jen zplození jinými otci. Od chvíle, kdy jsme se ve třetí třídě skamarádili, přes celou střední pro mě byl jejich dům, přezdívaný Casa Penn, jako druhý domov (z domu mi to k nim trvalo pěšky patnáct minut a na kole polovinu).

Pennovi bydleli v rozlehlém a elegantním, byť trochu omšelém domě na vrcholku kopce na nejjižnějším výběžku Point Dume s výhledem na Tichý oceán. Jeho rodiče byli temperamentní, milující a intenzivně umělecky založení. Maminka Eileen byla herečka, až pohádkově oddaná své životní lásce Leovi, který byl filmový a televizní režisér.

Oba rodiče trochu pili a nijak se tím netajili. Vzpomínám si, jak mě to fascinovalo, a možná jsem i trochu žárlil, protože v jejich pojetí to působilo tak sofistikovaně a vybraně. Broušené sklenky odrážející světlo, ze kterých si vychutnávali drahou skotskou, vypadaly jako sépiově zbarvená scénka ze starého Hollywoodu vystřižená ze stránek časopisu Life. Hrozně jsem toužil se k nim přidat, pít s vystrčeným malíčkem a ohromit tak všechny v místnosti. Už tenkrát jsem zřetelně vnímal tu rafinovanou sebedůvěru, která z nich začala vyzařovat v okamžiku, kdy se ten speciální mok dotkl jejich rtů. Tehdy jsem byl přesvědčený, že oni jsou svobodní, zatímco já ne.

Klid, mladej, tvá éra se speciálním mokem a vším tím ostatním teprve přijde.

Naše super filmová čtyřka byla spjatá a zanícená. Chris, Steve a Kim Heathovi a já. Statná identická dvojčata Heathovic bydlela na vnitrozemské straně Pacifické pobřežní dálnice nějakých sedm minut jízdy od Point Dume. Jejich doménou byly kulisy a všechny elektronické aspekty naší produkce. A oba byli spolehliví jako východ slunce.

Nápady na naše filmy se neřídily tradičním postupem, kdy se děj přenášel ze stránek scénáře na plátno, ani nevznikaly v nějakém předem určeném čase, ve kterém bychom naše utajené kreativce drželi v neznámé jeskyni poblíž Zuma Beach. Naši kreativci žili na našich ramenou a byli stejně horliví jako my.

Velikost našich produkcí do značné míry závisela na tom, jak se zrovna pracovně dařilo našemu tátovi. Když právě točil nebo byl jinak zaměstnaný, bylo snazší poprosit ho o prachy potřebné na naše základní kreativní nezbytnosti (filmy, zbraně a falešnou krev). A když zrovna netočil? Museli jsme se spokojit s tím, co si mohl dovolit v tu chvíli postrádat. A byli jsme mu vděční, i když to byla jen desetidolarovka nebo dvacet babek.

Nemohli jsme se dočkat víkendů, a když konečně nastalo léto, byla to naše zlatá éra. Celé tři měsíce jsme byli každý víkend v pohotovosti a prozkoumávali jsme exteriéry v nekonečných filmových studiích Point Dume.

V létě roku 1978 nám rodiče namísto naší staré otlučené kamery MX 2000 pořídili zbrusu novou osmimilimetrovou kameru Elmo Super se zvukem. A pro nás to bylo jako zjevení. Najednou jsme si připadali jako vlastní verze Howarda Hughese, když se díval na Ala Jolsona ve filmu Jazzový zpěvák a poprvé v životě zažil kino, ve kterém zněly dialogy herců.

Museli jsme se naučit základy kinematografie: nasvícení a střih. Neměli jsme peníze, abychom mohli investovat do světel používaných při natáčení, a tak jsme byli vydáni na milost jakýmkoli vnitřním světlům, která se v domě našich rodičů zrovna namanula.

A natáčení v exteriérech bylo stejně neúprosné. Neustále jsme prohrávali závod se sluncem, a tak jsme se jednoduše spokojili s tím, co nám zrovna umožnilo. Ale když jsme pak v postprodukci dávali dohromady sekvence natočené v exteriérech, stíny byly problém. Nikdy totiž neseděly, ledaže bychom je vymazali úplně. Chris na to vždycky říkal: „Jestliže bude můj výkon dost dobrý, nikoho tyhle nesmysly nebudou zajímat.“ A Chris byl víc než dost dobrý, byl skvělý. A měl pravdu – o stínech, které v jeho talentu bledly, nikdo nikdy neřekl ani ň.

Taky jsme se snažili co nejmíň používat stativ a mraky filmů jsme natočili naším oblíbeným stylem – s kamerou v ruce. Spousta z nich byla dost roztřesených, z čehož jsem neměl zrovna radost, a tak jsem se pokusil pomocí chirurgických hadiček a gymnastické obruče vyrobit steadicam, který měl, alespoň teoreticky, kameře umožnit „vznášet se“ uprostřed obruče. Byl to pekelně rafinovaný pokus, ale v praxi jsme ho zavrhli už ve fázi zkoušek.

Většina našeho natáčení připomínala laboratorní proces. O vědě se říká, že je to „neustále aktualizovaná historie napravených chyb“, a přesně takové bylo i naše natáčení, kdy jsme postupovali od jednoho filmařského experimentu k dalšímu.

Postprodukce byla čistě na mně a na Chrisovi. Častokrát jsme zůstávali dlouho do noci vzhůru v Chrisově stísněném a harampádím přetékajícím pokoji, kde jsme drobné svitky filmu drželi u holých žárovek a pátrali po klíčovém místě, ve kterém pomocí skalpelu a izolepy udělat střih. Byla to raná forma doslovného stříhání a lepení, při které jsem se musel vyhýbat zbytkům jídla z rychlého občerstvení, jimiž Chris popatlal celý náš střihačský stůl.

Nejvíc vzrušující a uspokojující část celého procesu nastala tehdy, když jsme dokončený film konečně mohli promítnout kamarádům a rodinám. První promítání se odehrávala v ložnici mých rodičů, kde jsme na stěnu přidělali bílé prostěradlo. Až se nás jednou mámě zželelo a pořídila nám standardní šedesátipalcové stahovací plátno, které pak cestovalo mezi domem Pennových a obývákem rodiny Sheenových a roztahovalo se v místnosti, kde byla zrovna největší tma. Popkorn jsme nikdy nikomu nenabídli, protože naše filmy byly tak krátké, že by ho stejně nestihli sníst.

Poté, co jsme u nás v obýváku jednoho večera dopromítali film s názvem Rooftop Killer [Zabiják na střeše], se nás máma zeptala, proč musela jedna z postav umřít tak brzy a proč jsme nevěnovali víc času jejímu vývoji. S Chrisem jsme jí zalhali, že jsme ty scény ve skutečnosti natočili, ale měly tak špatný zvuk, že jsme je museli vystřihnout. A pak jsme rychle dodali: „Ale co ta scénka s ránou do čela, kdy se jeho poslední myšlenky rozstříkly po bílé stěně, jako kdyby je tam namaloval Jackson Pollock? To bylo přece hustý, ne?“

Každý, kdo tuhle scénu viděl, pokaždé vzdychal a ochal tak, až jsme si v zadní části potemnělé místnosti mezi sebou plácali a v duchu přemýšleli, kam by tak naši rodiče asi vecpali ty pasáže s vývojem postavy.

Filmová studia PennStevez k vašim službám.

Dávno předtím, než Sean Penn oslnil svět svým třeskutým talentem, patřil mezi naše nejrannější příznivce a podporovatele. Byl o pět let starší než my a neustále nás ponoukal, ať svoje vize posuneme dál, ať se nikdy nespokojíme s tím, co zrovna děláme, a ať „makáme, až nás bude pálit sval mezi ušima“.

Stejnou vášeň Sean často vnášel i na plac, kde nám doporučoval lepší místo pro kameru nebo navrhoval bezprostřední změny dialogů přímo na místě. Sean byl naše inspirace a nalijme si čistého vína: když už něco řekl, tak jste ho sakra rádi poslechli.

Korunu našemu ponížení z nedostatku nápaditosti pak nasadil Michael, který byl nejstarším ze sourozenců Pennových. Z Michaela Penna se později stal hudebník a skladatel světové třídy, který za svá alba získal nejednu platinovou desku. Když jsme do nějakého z našich projektů potřebovali hudbu, stačilo zaklepat mu na dveře a zanedlouho už jsme měli muziku někde na pomezí dvou Johnů – Lennona a Williamse.

V obou domácnostech byl takový nadbytek jedinečných talentů, až jste měli pocit, že jste se současně ocitli v losangeleské čtvrti Laurel Canyon konce šedesátých let a v hereckém studiu Stelly Adlerové poloviny sedmdesátých let. Pro nás to byla zkušební aréna, která nás utvrzovala v tom, že se vyplatí následovat každý sen.

Chris byl Chris, a to způsobem, který nikdo nedokáže napodobit. Někdy nás dováděl k šílenství, ale zároveň jsme se díky němu věčně váleli smíchy a stávali se z nás lepší lidé. Když došlo na lámání chleba, tak jste nad jeho zvláštnostmi a rozmary prostě mávli rukou. Byl jako diamant obalený bahnem. Ale ten drahokam, který se nacházel uvnitř, vždycky stálo za to očistit.

Jsem hrdý na to, co jsme společně vytvořili a o co po nás zůstalo. Kdyby Chris tímhle životem ještě pořád kráčel s námi, garantuju vám, že byste to (po pár cheeseburgerech) cítili stejně.

9. KAPITOLA

Už si nevzpomínám, kolik nám bylo, když jsme si začali sami balit kufry. Myslím, že zlomový bod nastal ve chvíli, kdy jsme se přestali pokoušet narvat do tátova Samsonitu našeho psa. S mými třemi sourozenci jsme si pokaždé sepsali seznam všech různých nesmyslů, o kterých jsme byli přesvědčení, že je na místě, kde jsme ještě v životě nebyli, budeme potřebovat. Můj seznam se hodně podobal vysněnému seznamu vánočních dárků, ke kterému rodiče vždycky přistupovali tak, že je to spíš cvičení z krasopisu. (Fakt, že jsem uměl napsat „vystřihovánky z tvrdnoucího plastu“, ještě neznamenal, že mi je Santa do mé punčochy opravdu dá.)

„Jé, prima,“ pomyslel jsem si, „psy zbožňuju.“

Táta a Al.