First published in the United States by St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s

Publishing Group under the title Foreign Agents.

Copyright © 2024 by Casey Michel

Jacket design by Nikolaas Eickelbeck

Jacket art: jet © dogayusufdokdok/Getty Images;

people walking © Marcus Davies/Millennium Images, UK;

suit and tie © bojpav/Shutterstock

Translation © Jiří Chodil, 2025

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-105-0

Mému bratru Norwoodovi,
nejlepšímu člověku, jakého znám.

Právo? Co mi je po právu? Nemám snad moc?

– Cornelius Vanderbilt1

Dámy. Pánové. Dobře jste se najedli… Vaše hostina je téměř u konce.

– Frank Miller2

1 American Graphic: Two Views of Crime and Criminals, Washington Post, 12. srpna 1980. Poznámka autora.

2 Frank Miller a David Mazzucchelli, Batman: Year One (Burbank, CA: DC Comics, 2015). Poznámka autora. Ve skutečnosti autor nepoužil citát přímo z komiksu Batman: Year One, ale vychází z téměř identického znění z filmu The Wicker Man (1973, česky Rituál), kde ho pronáší postava lorda Summerislea. Miller tento text pravděpodobně adaptoval pro své dílo. Poznámka překladatele.

CHAPADLA VLIVU V ČÍSLECH

Pokles počtu zaměstnanců dohlížejících na zahraniční lobbisty ve Spojených státech před rokem 2016: 43 procent.3

Pokles počtu kontrol a auditů zahraničních lobbistů před rokem 2016: 86 procent.4

Celkový počet odsouzení za trestné činy zahraničního lobbingu za půlstoletí před rokem 2016: 3.5

Počet bývalých členů Kongresu, kteří se stali zahraničními lobbisty v letech 1990 až 2016: 114.6

Cizinci registrovaní k lobbování v USA od roku 2016: 1040.7

Částka, kterou cizinci utratili za lobbování v USA od roku 2016: 4,1 miliardy dolarů.8

Nárůst čínských výdajů na zahraniční lobbing v letech 2017 až 2021: 476 procent.9

Nárůst ruských výdajů na zahraniční lobbing v letech 2017 až 2021: 584 procent.10

První rok, kdy představitelé USA vyzvali k zákazu lobbování pro zahraniční vlády: 1869.11

Pokles darů Nadaci Clintonových po roce 2016: 75 procent.12

Nezveřejněné finanční prostředky, které americké univerzity obdržely ze zahraničních zdrojů: 6,5 miliardy dolarů.13

Americký prezident s největším počtem poradců obviněných z tajného působení zahraničních lobbistů: Donald Trump.

3 Údaje pocházejí z let 1957 až 2016. Vedoucí představitel Úřadu pro odpovědnost vlády, Effectiveness of the Foreign Agents Registration Act of 1938, as Amended, and Its Administration by the Department of Justice, zpráva pro Výbor pro zahraniční vztahy Senátu USA, B-177551, březen 1974; Úřad generálního inspektora, Ministerstvo spravedlnosti USA, Audit of the National Security Division’s Enforcement and Administration of the Foreign Agents Registration Act, Auditní divize 16-24, září 2016. Poznámka autora.

4 Údaje pocházejí z let 1974 až 2014. Vedoucí představitel Úřadu pro odpovědnost vlády, Effectiveness; Úřad generálního inspektora, Audit. Poznámka autora.

5 Ben Freeman, The Foreign Policy Auction: Foreign Lobbying in America (n.p.: CreateSpace, 2012). Poznámka autora.

6 Joseph J. Schatz a Benjamin Oreskes, Want to Be a „Foreign Agent“?, Serve in Congress First, Politico, 2. října 2016. Poznámka autora.

7 Open Secrets, Foreign Lobby Watch, https://www.opensecrets.org/fara?cycle = 2022, přístup 8. září 2023. Poznámka autora.

8 Tamtéž. Poznámka autora.

9 Tamtéž. Poznámka autora.

10 Tamtéž. Poznámka autora.

11 Alaska Investigation, Reports of Committees of the House of Representatives, 40. kong., 3. zas. (1869), 1-5. Poznámka autora.

12 Daňové dokumenty Nadace Clintonových jsou k dispozici v databázi IRS Tax Exempt Organizations Search na adrese https://apps.irs.gov/app/eos/details/. Čtivější materiál týkající se financí Nadace Clintonových naleznete v ProPublica Nonprofit Explorer, Bill Hillary & Chelsea Clinton Foundation, https://projects.propublica.org/nonprofits/organizations/311580204. Poznámka autora.

13 Elizabeth Reddenová, Foreign Gift Investigations Expand and Intensify, Inside Higher Ed, 20. února 2020. Poznámka autora.

Prolog: špatný obchod

První věc, kterou jsem se ve škole naučil, byla, že někteří lidé jsou idioti. Druhá věc, kterou jsem se naučil, byla, že někteří jsou ještě horší.

– Orhan Pamuk14

Devatenáctého května 1934 se potil muž jménem Ivy Lee před úředníky amerického Kongresu. A státní zaměstnanci proti němu se snažili zjistit, zda vyslýchaný nepracuje pro nový německý režim, jemuž se začalo říkat nacistický.

Lee nebyl těmto úředníkům neznámou osobou. Už ho viděli mnohokrát – vždy v naškrobené košili a obleku s proužkem, vždy při těle a s masitými tvářemi, jež se mu nyní v nevětrané místnosti začínaly lesknout potem. Na počátku třicátých let se totiž Lee stal něčím jako celebritou. Měl otevřené dveře do domácností politiků, magnátů i kulturních ikon, ovlivňoval jejich kariéru a ovlivňoval politiku – a tím celou zemi. Nedlouho předtím vymyslel zcela nový obor činnosti, který se ale poměrně rychle rozšířil. Pro zastánce pana Leea byla jeho „práce“ spásou amerického kapitalismu. Tento šíbr totiž spojil reklamu a poradenství a dokázal své klienty – podnikatele a politiky, kteří se snažili zorientovat ve zcela novém světě počátku dvacátého století –, přesvědčit, že je pro ně nepostradatelný. Podle odpůrců si ale všechno vymyslel jenom jako pestrobarevný kabát, pod nímž se skrývaly podvody a lži sloužící klientům, kteří neměli hluboko do kapsy a kteří se snažili ochránit svůj majeteček před „zlými“ lidmi okolo.

Většině Američanů, a to včetně kongresmanů, kteří s ním vedli zmíněný pohovor, to ovšem zůstávalo nejasné. „Co vlastně děláte?“ chtěl vědět John McCormack, demokrat, který předsedal výboru, před nímž Lee seděl, známému jako Výbor pro neamerickou činnost Sněmovny reprezentantů.15

Lee si povzdechl. „Je velmi těžké to popsat, pane předsedo,“ odpověděl. „Někteří lidé profesi, kterou vykonávám, říkají ‚reklamní agent‘. Jiní to nazývají ‚poradcem pro styk s veřejností‘. Snad vám to dá alespoň obecnou představu o mé činnosti.“16

Snad ani sám Lee netušil, jakého džina vypustil z láhve.

O zákazníky ovšem neměl nouzi. Jeho profese, pro kterou se nakonec ujalo nepřekládané označení „public relations“, mu přiváděla do spárů zákazníky z celé země. Přicházely ikony své doby, slavní, kteří po Leeovi chtěli, aby jim pomohl pohřbít kostlivce spojené s jejich životy. Lidé jako Rockefellerové po něm chtěli pomoc při ututlání některých z nejhorších masakrů v americké historii. Na Leea se obraceli měďařští, ocelářští a bankovní magnáti, kteří nechtěli, aby se jim někdo koukal pod prsty a pokoušel se regulovat jejich podnikání. Objevovali se i vládcové železničního průmyslu, kteří si udržovali – a chtěli udržet – kontrolu nad americkou dopravou, takže doufali, že jim Lee pomůže uhájit jejich monopoly.

Ale nebyli to jenom boháči, kdo prahl po jeho službách. Politici totiž rozhodně nedisponovali prostředky jako oligarchové své doby, ale přesto se spoléhali na Leeovu pomoc, když usilovali o „umravnění“ progresivních sil zvedajících hlavu po celé zemi.

Klienti, kteří přicházeli, však nemívali jenom americké pasy. Jak začal Lee sklízet v Americe jeden úspěch za druhým, začali se ozývat zákazníci ze zahraničí, a to doslova napříč politickým spektrem, či spíše politickými spektry. S otevřenou náručí Leea vítali fašisté, deroucí se k moci v Itálii, stejně jako jeho rady dychtivě očekávali nastupující moskevští totalitáři.

V Německu pak měl Lee klienta, který si jeho služby zajistil už na počátku třicátých let. Šlo o společnost I. G. Farben, jež měla zájem, jak Lee vysvětlil onoho dne roku 1934 kongresmanům, o vylepšení toho, jak bude v USA vnímáno celé Německo. A co by Lee mohl udělat pro to, aby byl ten obraz příznivější.

Vysocí představitelé společnosti I. G. Farben věděli, co Lee umí. Dočetli se o jeho konexích, o jeho šikovnosti, o jeho ochotě otevřít dveře – a umést cestičku – každému klientovi, který bude ochoten za jeho služby zaplatit. Jak Lee prozradil vyšetřovatelům, I. G. Farben ráda zaplatila za „public relations“, o kterých tolik slyšeli, jen aby vylepšil Německu jeho image ve Spojených státech – a oddémonizoval činnost a „úspěchy“ nové berlínské diktatury.

„Ředitelé společnosti mi řekli, že jsou velmi znepokojeni vztahy Německa se Spojenými státy a antagonismem vůči Německu ve Spojených státech,“ přiznal Lee během slyšení. „Chtěli poradit, jak tyto vztahy zlepšit. A proto se se mnou dohodli, že jim takovou radu poskytnu.“17

O nic jiného podle Leea nešlo. Jenom o poctivou dohodu – oni zaplatí za jeho poctivou radu. On sám žádný zákon neporušil. Žádného zločinu se nedopustil. A rád si za to nechal zaplatit – ekvivalentem více než půl milionu dolarů, navíc navýšeným o inflaci.

Lee ovšem tvrdil, že poradenství poskytoval pouze společnosti I. G. Farben. A ne že by jeho rady byly nějak zvlášť objevné. Německým protějškům řekl, že pokud chtějí, aby režim v Berlíně – který Lee raději nazýval „německou vládou“ než nacisty – uspěl, musí se vyvarovat zjevné propagandy. „Lidé u nás to totiž považují za vměšování se do amerických záležitostí a nelibě to nesou,“ tvrdil jim Lee. Když se ho McCormack zeptal, zda někdy svou činnost chápal jako hlásání propagandy, Lee ztuhl a řekl, že „se už dávno rozhodl, že nebude šířit (propagandu), jakkoli neškodnou“.18 Lee Němcům jenom radil, aby nacisté „navázali užší vztahy… s korespondenty amerického tisku, kteří se nacházejí v Německu“, a „snažili se přimět tyto novináře, aby šířili zprávy v nacistickém duchu“. To, říkal Lee německým partnerům, je klíčové: najít důvěryhodné mluvčí a prostředníky, kteří budou nacistické zprávy šířit za ně, a to vše v zájmu zlepšení vztahů mezi Spojenými státy a Německem.

Když kongresmani přitlačili, Lee přiznal, že nešlo jen o rady. Potvrdil, že pověřil jednoho ze svých zaměstnanců, aby sledoval v amerických médiích, „co se zde říká o Německu“. Lee pak tato svá zjištění, stejně jako úvahy z nich vyplývající předával německým kontaktům. A na základě toho mohli němečtí kolegové lépe formulovat informace určené pro americké publikum – formulovat je tak, aby americké publikum pochopilo, že nový režim v Berlíně stojí za podporu.

Slyšení se neslo v přátelském a decentním duchu (Lee dokonce v jednu chvíli prohlásil: „Vážení pánové, já s vámi tak rád spolupracuji.“). Pod povrchem se ale skrývalo pnutí, o němž Lee neměl ani potuchu. Pnutí, jež dostávalo jasné obrysy vně washingtonské bubliny, především pak po celé Evropě. Protože bez ohledu na to, jak moc se Lee snažil popřít jakékoli spojení mezi nacisty a I. G. Farben, američtí zákonodárci věděli své. „Jinými slovy, to, co sem (I. G. Farben) posílala, byl materiál šířený – nazývejme to správným jménem, tedy propagandou – z pověření německé vlády,“ řekl v jednu chvíli poslanec Samuel Dickstein a poukázal na obsah toho, co I. G. Farben Leeovi dodala. „A vy to víte. Jediné, v čem se neshodujeme, je to, že vy odmítáte chápat to, co chápu já. Vy totiž stále opakujete, že vám to nedodala přímo německá vláda. Že vám to poslala (I. G. Farben).“ Dickstein to konkretizoval a prohlásil, že Leeova tvrzení, že radil pouze I. G. Farben, jsou trik. Ve skutečnosti byla totiž tato společnost – konglomerát později zodpovědný mimo jiné za výrobu plynu, který vyvraždil miliony židovských obětí – pouhým prostředníkem mezi Leem a nacisty. Lee v odpovědi pokrčil rameny a zamumlal: „Správně.“19

Jak slyšení pokračovalo a jak se stávaly stále zřejmější vazby mezi Leem a nacisty, Leeova obrana začala selhávat. Přiznal, že byl naverbován šéfem I. G. Farben Maxem Ilgnerem, blízkým spolupracovníkem nacistů, který později dohlížel na klíčové části německého hospodářství během druhé světové války. Přiznal, že se setkal přímo se šéfem nacistické propagandy Josephem Goebbelsem a vedl s tímto (budoucím) válečným zločincem „velmi zajímavý rozhovor“. Dokonce se osobně setkal s Adolfem Hitlerem a diktátorovi řekl, že by mu „rád lépe porozuměl, kdyby mohl“. Protože kdyby mu lépe rozuměl, mohl by lépe pomoci vytvořit poselství nacistů pro americké publikum. A přiznal, že vědomě radil nacistům prostřednictvím pobočky I. G. Farben, jak nejlépe „vysvětlit“ rostoucí počty zbraní v Německu, „aby bylo Američanům jasné“, že tyto zbraně pro ně nepředstavují hrozbu.20

Když Lee skončil, poděkoval úředníkům, opět s úslužným a kluzkým výrazem, který mu tak dlouho a tak dobře sloužil. Ve skutečnosti byl, jak víme, rozbolavělý. A už se těšil do Německa v naději, že si zde užije uklidňující lázeňské procedury. V sedmapadesáti letech si zasloužil oddech, odpočinek od nečekaného, o to ale protivnějšího zájmu Američanů o to, pro koho pracuje a jaký vliv může mít jeho činnost na americkou politiku. Navíc chtěl kontaktovat klienty, o nichž s americkými úředníky mluvil: Němce, kteří mu platili fenomenální částky za to, že jim pomáhal otevírat dveře, učesávat informace pro naivní publikum – vytvářet virtuální svět, které měl nacistům pomoci ujmout se vlády a rozsévat zkázu po celém evropském kontinentu.

Když toho odpoledne Lee odcházel, byl zkrátka zpocený jako myš, v duchu už ale plánoval nové projekty a těšil se na nové klienty. Netušil, že následky slyšení, kterého se právě zúčastnil, ho během několika málo měsíců zlikvidují a zničí pověst, kterou si budoval celá desetiletí – nebo že o téměř sto let později vazby, které vytvořil s nacisty, znovu ožijí a téměř zničí americkou demokracii.

***

POČÁTKEM ROKU 1986, tedy něco málo přes padesát let po Leeově slyšení, dorazil do Washingtonu muž jménem Jonas Savimbi. I mezi všemi těmi obskurními postavičkami a šarlatány, jichž bylo v hlavním městě USA vždy plno, byl Savimbi nápadný. S hustým černým plnovousem a našikmo naraženým červeným baretem působil spíše dojmem revolucionáře-komunisty, jak je znali jinde ve světě. A byť to nebyla pravda, od pravdy to zase až tak daleko nebylo. Savimbiho na výsluní vyneslo to, že byl původně součástí levicového protikolonialistického disentu v jižní Africe. Tedy téhož disentu, jenž se uchyloval k hlásání hesel zavánějících prokomunistickou rétorikou, jež byla jinak establishmentu v USA obvykle z duše protivná.

Savimbi však prošel proměnou a z komunistické kukly se vyklubal „bojovník za svobodu“ v novém státě jménem Angola, jenž se zrovna vymanil ze staletí trvající portugalské kolonizace. Savimbi, podporovaný krajně pravicovým režimem apartheidu v Jihoafrické republice, se obrátil proti svým bývalým levicovým soudruhům, již se v Angole chopili moci. A dosáhl většího úspěchu, než si většina lidí byla schopná představit. Jeho povstalci ovládli nemalý kus angolského území, což Savimbiho postavilo do zcela nové role, kterou jedna dobová publikace nazvala „Che Guevarou pravice“.21

Tohoto úspěchu ovšem dosáhl jenom za cenu hrůz, jež vypustil do světa. Savimbi byl totiž odpovědný za řadu děsivých zločinů, k nimž došlo po celé zemi. Jeho jednotky se nejen „dopouštěly zvěrstev na dětech“, jak později uvedl jeden novinář, ale dokonce „odváděly ženy do sexuálního otroctví“.22 I v éře špinavých proxy23 konfliktů studené války Savimbi „vynikal“. Jak popsal jistý autor, tento válečník byl i v afrických dějinách výjimečný „kvůli míře utrpení, které způsobil, aniž by projevil jakékoli výčitky svědomí“24 (jen namátkou: Savimbi „osobně ubil k smrti ženu a děti svého rivala“, jak uvedl deník The New York Times25). Díky svému úsilí Savimbi prakticky sám prodloužil postkoloniální občanskou válku v Angole – válku, která si vyžádala životy statisíců lidí a zdecimovala nový národ – o jednu celou generaci.

V polovině osmdesátých let však Savimbiho jednotkám docházely zbraně a munice. Američané ho před lety odřízli od svých zdrojů, protože už ani oni nechtěli spolupracovat s mužem, který mimo jiné nechal bombardovat civilisty i zařízení Červeného kříže. Již několikrát proto přicestoval do Washingtonu a snažil se zrušit zákaz americké podpory, ale bez úspěchu. Žádné dveře se před ním neotevřely. Žádná pomoc nepřišla.

Ale zkusil to ještě jednou. S baretem v ruce hledal jakoukoli pomoc. Toužil po těžkých zbraních, které Spojené státy poskytovaly jiným protikomunistickým vůdcům po celém světě. Potřeboval přesvědčit americké politiky, že jeho věc je záslužná a že informace o zvěrstvech páchaných na dětech a ženách jsou pouhé fámy, a i kdyby k nim došlo, tak to bylo vždycky jenom pro vyšší dobro!

Po přistání ve Washingtonu nasedl Savimbi do připravené limuzíny a vyrazil do ulic amerického hlavního města. Netrvalo dlouho a pochopil, že tentokrát to bude jiné – na rozdíl od předchozích cest do Spojených států se nyní dveře otevíraly všude, kam přijel, a údajného „bojovníka za svobodu“ všude zaplavovali chválou a sliby.26

Zastavil se v několika think-tancích, včetně American Enterprise Institute, kde prominentní konzervativní diplomatka Jeanne Kirkpatricková označila Savimbiho za „lingvistu, filozofa, básníka, politika, bojovníka“ a „jednoho z mála autentických hrdinů naší doby“.27 Dostal prostor v rozhovorech pro významné americké zpravodajské stanice, včetně pořadů ABC Nightline a CBS 60 Minutes, a dokonce se hovořilo o tom, že by se mohl objevit na obálce časopisu Time.28 A ve washingtonském Hiltonu Savimbi přednesl hlavní projev na honosném banketu Americké konzervativní unie, kde sdílel pódium s tehdejším viceprezidentem Georgem Bushem (starším). Oba muži sklidili bouřlivý potlesk publika, přičemž Savimbi žertoval, že „sledoval (Bushovu) kariéru dlouho, z dálky, z křoví29!“30

Celkově to byl Savimbiho drtivý úspěch. Jak napsal The Washington Post, bylo to „přivítání, jaké Washington africkému partyzánskému vůdci ještě nikdy nepřipravil.“31

Savimbimu se nejenom otevřela cesta do sálů moci, které mu byly dlouho zapovězeny, ale také okamžitě došlo ke kýženým dodávkám zbraní, které Savimbi tak dlouho neúspěšně požadoval. Dostal novou příležitost zničit své komunistické protivníky – bez ohledu na ženy a děti, které se ocitly v křížové palbě. Na závěr své cesty dostal Savimbi „pokoutní kopii“ připravovaného projevu prezidenta Ronalda Reagana o stavu Unie, v němž se měl americký prezident výslovně zmínit o Angole a slíbit, že Amerika „morálně i materiálně podpoří právo (Angolanů) nejen bojovat a umírat za svobodu, ale také svobodu získat“.32

Cesta byla naprosto úspěšná a nemohla se více lišit od Savimbiho předchozích marných snah. Pozorovatelům zvenčí se tato změna mohla zdát být náhlá, téměř šokující. Jedinou cestou se totiž bez zjevného vnějšího důvodu změnila desetiletá politika, která účinně blokovala veškerou pomoc Savimbimu. To si zasluhuje vysvětlení.

Savimbi toho nedosáhl sám. Pomohla mu nová postava ve hře, kterou zde sledujeme. Muž, jenž od partyzánského vůdce převzal obrovské sumy dolarů a stal se jeho Svengalim33, muž, který afrického válečníka řídil ve Washingtonu jako poslušnou loutku. Muž, který stejně jako před ním Lee dával přednost životu ve stínech a kuloárech, muž, který našeptával rady a procházel životy mocných nikým neviděn. Muž, který si vytvořil vazby na mocné amerického veřejného života a pak je díky svému talentu „prodával“ komukoliv ve světě skutečném. Muž, který pracoval pro ty nejautoritativnější a nejfašističtější klienty, jaké mohl najít. A také muž, který později musel sledovat, jak se vše, pro co pracoval, neslavně hroutí – ale ne dříve, než sám poničil, a možná fatálně, celou americkou zahraniční politiku.

Byl to muž, který nechal ožít Leeův odkaz a zahájil novou éru „neúplatných“ Američanů ochotných prodávat své služby diktátorům a autokratům po celém světě. Žoldáků v trojdílných oblecích a nablýskaných botách, obcházejících a porušujících všechna myslitelná pravidla ve službách šílenců a tyranů, dodávajících lesk úctyhodnosti těm, kteří mají na svědomí největší globální hrůzy posledního půlstoletí. Mužů, kteří by v jiné době mohli být považováni za zrádce, a přesto jsou ve slušné společnosti vítáni, mužů cizopasících na svých klientech a měnících směr americké zahraniční politiky – a americké demokracie.

Byl to muž, jehož bychom mohli právem považovat za agenta cizího státu.34 Byl to muž, který vytýčil cestu pro řadu svých následovníků. A jak se tedy onen muž, který „udělal“ Savimbiho a pokračoval v Leeově odkazu, jmenoval? Paul Manafort.

Osudy Leea a Manaforta jsou základními kameny mnohem rozsáhlejšího příběhu. Příběhu o vzniku a expanzi zahraničního lobbingu ve Spojených státech a o přeměně amerického lobbistického „průmyslu“ v platformu pro vlády cizích států, které se snaží narušit a změnit celou americkou politiku. A právě osudy těchto dvou mužů vytyčují obrysy oné transformace – a odhalují, jak oba šli pozoruhodně podobnou cestou, od výsluní ke katastrofě.

Lee, který je dodnes považován za „otce public relations“,35 se stal jedním z nejvlivnějších hlasů Ameriky po první světové válce. Poté se vydal do zahraničí a sledoval, jak se jeho pověst mění kvůli spojení se sílícím fašismem v trosky.

Podobně Manafort, muž, který spojil svět lobbingu a politického poradenství a který si v poválečné Americe vybudoval pověst úspěšného podnikatele. Poté se vydal do zahraničí a sledoval, jak jeho pověst tone v bažině fašismu.

Tato kniha však není jen o těchto dvou mužích, z nichž každý je jakoby temným zrcadlem toho druhého. Je také o tom, jak oba dokázali  nechtěně vyvolat zájem o to, jak se zahraniční vlády snaží měnit americkou politiku a jak Američané pracující pro zahraniční režimy ve skutečnosti působí – a dosahují úspěchů – ne v zemích svých klientů, ale doma, ve Spojených státech. Je o všech těch Američanech, kteří se rozhodli poskytnout svůj talent despotům a diktátorům ochotným platit jim účty a degradovali přitom americkou demokracii.

Tato kniha je také o desítky let trvající snaze vnést světlo do těchto operací. Třetí ústřední postavou této knihy totiž není člověk, ale právní předpis. Zákon, nazvaný Foreign Agents Registration Act36 (FARA), vstoupil v platnost jako přímá reakce na Leeovy snahy legitimizovat fašismus a byl součástí širšího souboru reforem z třicátých let dvacátého století, jejichž cílem bylo vnést transparentnost do rozvíjejícího se světa lobbingu ze zahraničí. Tato kniha vypráví příběh o tom, jak byl FARA po tři čtvrtě století téměř zapomenut a ignorován – a jak neúčinnost tohoto zákona vedla k bouřlivému nárůstu činnosti agentů ze zahraničí, jichž byl náhle plný celý Washington, agentů působících ve službách zahraničních mecenášů z celého světa. Je to o tom, jak se Amerika poučila a pak rychle zapomněla na lekce z Leeova působení. A jak brzy to vedlo ke zrození Manaforta, jenž Američanům připomněl všechny hrozby, které tito lobbisté ze zahraničí představují.

Pokud jste kdy slyšeli o FARA nebo o hrozbách spojených s nekontrolovaným lobbingem za zahraničí ve Washingtonu, pravděpodobně to nebylo kvůli Leeovi nebo Manafortovi, ale kvůli Donaldu Trumpovi a jeho zvolení v roce 2016. Stejně jako mnoho dalších témat – kleptokracie37, integrita voleb, bezpečnost a budoucnost americké demokracie a spousta dalších – přinesl Trumpův úspěch náhlé zviditelnění hrozeb lobbingu z ciziny na dění ve Spojených státech. A je to pochopitelné. U žádného prezidenta nebylo tolik členů jeho nejbližšího okolí – bývalých manažerů jeho volební kampaně a představitelů národní bezpečnosti, bývalých fundraiserů38 a politických poradců – obviněno nebo odsouzeno za práci ve prospěch zahraničních diktatur, přičemž všichni tlačili na Trumpa, aby plnil příkazy jejich klientů ze zahraničí. Ne že by tato skutečnost byla nějak zvlášť překvapivá. Trump byl koneckonců prvním americkým prezidentem, který otevřeně přijal pomoc zahraničních vlád, aby byl zvolen.

Trump v tom však nebyl nijak výjimečný. Do poloviny roku 2010 američtí politici všech směrů – konzervativci, liberálové, a dokonce i vyslovení progresivisté – nadšeně přijímali pomoc lobbistů ze zahraničí nebo přímo zahraničních vlád, které tak chtěly vybudovat jakýsi systém neprůhledných vazeb. A nebyli to malí hráči. Patřili k nim i Bill a Hillary Clintonovi, jejichž nadace spolykala miliony ze zahraničí, jen aby po Hillaryině volební prohře v roce 2016 veřejnost sledovala, jak se vše hroutí, což zesměšnilo tvrzení jejího volebního štábu, že financování bylo vždy zcela apolitické. Patřily k nim i osobnosti jako Bob Dole, nestor republikánské politiky a „vlastenec“, který v roce 1996 opustil úřad a okamžitě se začal věnovat práci pro zahraniční diktatury – stal se „dvorním politikem“ autokratů.39 A patřili k nim i lidé jako Bernie Sanders, jehož hlavní stratég během prezidentské kampaně v roce 2016 předtím pracoval na projektu, který pomáhal zvolit proruského hrdlořeza na Ukrajině. Což byl mimochodem projekt, na který dohlížel i Manafort.40 (Manafort samozřejmě pracoval v roce 2016 už jako manažer Trumpovy kampaně.)

Jak se v této knize dočtete, tito politici nebyli zdaleka jediní, kdo profitoval ze zahraničního kapitálu investovaného do Ameriky, jehož cílem bylo zmanipulovat americkou politiku ve prospěch cizích vlád. Ze zahraničního financování těžily i americké univerzity a akademici, kteří ignorovali základní požadavky na transparentnost a proměnili se tak v hlásné trouby autokratických sil. Po celých Spojených státech vzkvétaly think-tanky, které se oficiálně věnovaly nezávislému výzkumu, neoficiálně ovlivňovaly veřejné mínění ve prospěch svých zahraničních mecenášů. Byly tu americké právnické firmy, které vzdaly jakékoli působení v zájmu americké klientely a místo toho usilovaly o příležitost pracovat pro diktátory a autokraty, kteří hledali pomoc.

A tak podléhalo jedno odvětví amerického veřejného života za druhým. Přestože je tato kniha o lobbingu, lidé a instituty, o nichž budeme podrobněji hovořit v následujících kapitolách, nejsou těmi, které bychom nutně považovali za lobbisty. Dokonce i pro odborníky je „lobbing“ poněkud amorfní pojem. „Na žádné definitivní definici (lobbingu) jsme se nikdy neshodli,“ napsal v roce 2011 Lionel Zetter, autor jedné z mála učebnic o lobbingu. Podle Zettera je lobbing jednoduše „procesem snahy o formování veřejně politické agendy s cílem ovlivnit vládu (a její instituce) a legislativní program“. Jinými slovy je to „umění politického přesvědčování“.41 Nebo jak jednou řekl Manafort: „Mohli byste to nazvat obchodováním s vlivem. Já tomu říkám lobbing.“42

A o obchodování s vlivem se může pokusit každý, aniž by byl členem nějaké firmy, poradenské společnosti nebo sboru akreditovaných lobbistů. Vlivový lobbing je dostupný pro každého a pro všechny. Je to navíc něco, co je ve Spojených státech ústavně zaručeným právem. Jak totiž stanoví první dodatek americké ústavy, všichni Američané mají zajištěno právo „žádat vládu o nápravu křivd“.43 Vedle svobody projevu a náboženského vyznání je tak svoboda lobbovat základní, ústavní součástí amerického příběhu.

Po staletí byla tato svoboda využívána ovšem téměř výhradně Američany, ve prospěch amerických klientů a pro americké účely. V posledních desetiletích ovšem tuto svobodu zneužívají zahraniční síly, které se snaží obejít diplomacii a transparentnost, pokoušejí se manipulovat americkou politikou a americkou národní bezpečností pro své vlastní cíle. Je to praxe, která se v mnoha ohledech stala děsivě normalizovanou – jako by se despotové, kteří vraždí své politické odpůrce, tyrani, kteří provádějí politiku masového vraždění a znásilňování, a diktátoři zodpovědní za genocidu nijak nelišili od běžných Američanů využívajících svého ústavního práva.

Proces normalizace této praxe je jedním z témat, kterým se tato kniha zabývá. Podíváme se však také na to, jak celý tento proces rozmělnil to, co tradičně chápeme jako lobbing nebo jako lobbisty. Protože v Americe jednadvacátého století do světa lobbingu patří výše zmíněné právní firmy a think-tanky, zahrnuje ale i politické lídry a šíbry, kteří se umějí pohybovat po chodbách Kongresu a kteří mohou své klienty dostat přímo do Bílého domu. Patří mezi ně neziskové organizace a univerzity, které se oficiálně sice věnují úsilí o poznání nebo demokratičtější americkou politiku – které ale současně zjistily, kolik finančních prostředků ze zahraničí na ně čeká, když naplno „otevřou dveře“. A týká se to i některých uznávaných nejameričtějších osobností posledního desetiletí, které se rozhodly, že budou raději skrytě pracovat v žoldu zahraničních mecenášů.

To jsou tedy lobbisté z podtitulu této knihy: Američané, kteří prodávají své služby těm v zahraničí, již nabízejí nejvyšší cenu. A to vše za účelem upevnění nejbrutálnějších vlád na planetě – Američané, kteří, jak napsal jeden badatel, pomáhají „učinit svět bezpečným pro diktaturu“. Bezpečným pro režimy odpovědné za etnické čistky a genocidy. Bezpečným pro nejstrašnější zločiny proti životnímu prostředí a zneužívání LGBTQ ve světě. Bezpečným pro nejúspěšnější expanzi diktatury, jakou svět zažil za posledních téměř sto let.

***

NEŽ SE PUSTÍTE DO TÉTO KNIHY, je třeba si uvědomit několik věcí. Ačkoli pojednává o agentech zahraničních vlád působících a operujících v Americe, není to kniha o zahraničních agentech, jak jsou obvykle chápáni. O zahraničních špionech působících v Americe a jejich vlivu na vše od americké národní bezpečnosti až po globální stabilitu bylo napsáno nespočet knih. Tito lidé však záměrně působí tajně, pod povrchem, infiltrují instituce a tajně vynášejí informace. Nejde ale ani o osoby, které by svou činnost někdy registrovaly u federálních úřadů nebo zveřejňovaly svá setkání a snahy v souladu s něčím, jako je FARA. Tito lidé možná pracují pro stejné vlády, ale jsou někým jiným než vlivoví lobbisté pracující pro zahraničí – ti druzí se nikdy nedočkají takové pozornosti, ale napáchají pravděpodobně stejně velké škody.

A přestože je tato kniha z velké části chronologická, není vyčerpávající. Stovky subjektů, tisíce podání, miliony dat a miliardy vynaložených dolarů – to vše, co v posledních letech považujeme za lobbing ze zahraničí, je příliš rozsáhlé téma na jednu knihu. Neznamená to ovšem, že taková encyklopedická práce nevzniká jinde. Organizace občanské společnosti, jako je Project on Governmental Oversight, OpenSecrets a hrstka dalších, dělají takovou práci, která je nezbytná k tomu, aby bylo možné dosledovat některé souvislosti, jež podrobně popisujeme v této knize, a vytvářejí databáze a organizují podání, která umožňují novinářům a badatelům tyto příběhy skutečně dát dohromady. A jsou to právě oni, kdo poskytují a shromažďují materiál pro budoucí autory, aby mohli vytvářet své vlastní texty a dále upozorňovat na to, jak tito lobbisté ze zahraničí napáchali nevýslovné škody nejen na americké politice, ale i na demokracii, jak ji známe.

Vzhledem k tomu, že tato kniha pojednává o tak rozsáhlém (a nedostatečně prozkoumaném) fenoménu, nebudou v ní zmíněny všechny země, které stojí za zahraničními lobbistickými kampaněmi. Některé země, které se běžně dostávají na titulní stránky novin – Izrael, Japonsko, Velká Británie a další – mohou být zdánlivě nelogicky upozaděny, zatímco jiné – Ázerbájdžán, Spojené arabské emiráty a Rwanda – budou z důvodů, které se stanou jasnými později, prezentovány více, než se očekávalo.

Celou knihou se jako červená nit táhne ovšem jedna konkrétní země: Rusko. Mnozí Američané se o ruském lobbingu dozvěděli až v polovině dvacátého století, a to kvůli hackerským a dezinformačním kampaním a snahám Kremlu o tajné ovlivňování amerických představitelů, ovšem kořeny ruského působení na politiku USA jsou již v polovině devatenáctého století. Dokonce tehdy vyvrcholily největším zahraničním lobbistickým skandálem celého století – a pravděpodobně největším zahraničním lobbistickým skandálem, který Spojené státy zažily až do kampaní Moskvy v polovině dvacátého století. A právě touto kampaní začne další kapitola.

Podnětem k napsání této knihy byly v mnoha ohledech nejnovější snahy Ruska o rozvrácení americké demokracie – a využívání lobbistů k dosažení cílů Kremlu. Jako postgraduální student Harrimanova institutu Kolumbijské univerzity, který se zaměřoval na to, jak postsovětské diktatury manipulují západní (a zejména americké) publikum, jsem měl možnost sledovat, jak se snahy Kremlu o vměšování odehrávají v reálném čase. Nejenže jsem byl mezi prvními, kdo informoval o věcech, jako je ruská kampaň zasahování do sociálních médií, ale dokonce jsem se ocitl na straně příjemců těchto jejich „produktů“, z nichž některé jsou roztroušeny v této knize. A můj postgraduální výzkum se zaměřoval právě na všechna témata, která se po Trumpově zvolení stala náhle ohromně aktuální. Nutně jsem přitom musel narazit na témata, jako je FARA, a na postavy, jako je Manafort, a to dávno předtím, než si Trump najal tohoto zahraničního lobbistu jako manažera své prezidentské kampaně.

Ale to bylo tehdy. V následujících letech se tato témata – zahraniční lobbisté, zahraniční financování a přeměna jednoho odvětví života USA za druhým v pěšáky diktatur a mafiánských států po celém světě – stala aktuálnějšími a důležitějšími. A právě o tom je také tato kniha. Jde o šířeji pojatou historii toho, jak zahraniční vlády cíleně a tajně lobbují u amerických politiků, aby plnili jejich příkazy. Je to o tom, jak muž jako Lee, který byl v určitých kruzích uctíván za to, že stál u zrodu celého odvětví vztahů s veřejností, skončil tím, že pracoval na upevnění fašismu, a s odkazem, který nikdy nepředpokládal.

A je to o tom, jak se s koncem studené války vynořila na světě nová postava, která odkaz těchto otců-zakladatelů rozšířila pro novou generaci a po celém světě a zapálila tak rozbušku, která vybuchla při volbě Donalda Trumpa, jež rozvrátila americkou zahraniční politiku a která hrozí, že zničí celou americkou demokracii.44

14 Orhan Pamuk, Istanbul: Memories and the City (New York: Vintage International, 2006). Poznámka autora.

15 Zvláštní výbor pro neamerickou činnost Sněmovny reprezentantů, „Vyšetřování nacistické propagandistické činnosti a vyšetřování některých dalších propagandistických aktivit“, slyšení číslo 73-DC-4, 73. kong., 2. zas. (5.–7. června 1934). Poznámka autora.

16 Tamtéž. Poznámka autora.

17 Tamtéž. Poznámka autora.

18 Tamtéž. Poznámka autora.

19 Tamtéž. Poznámka autora.

20 Tamtéž. Poznámka autora.

21 David B. Ottaway a Patrick E. Tyler, Angola Rebel Chief to Receive U.S. Praise, and Possibly Aid, Washington Post, 26. ledna 1986. Poznámka autora.

22 Franklin Foer, Paul Manafort, American Hustler, The Atlantic, březen 2018. Poznámka autora.

23 Zástupných. Velmoci se nestřetávají přímo, ale nechávají za sebe bojovat „pěšáky“ v podobě jiných států, které vyzbrojují. Poznámka překladatele.

24 Nicholas D. Kristof, Our Own Terrorist, New York Times, 5. března 2002. Poznámka autora.

25 Tamtéž. Poznámka autora.

26 Evan Thomas, The Slickest Shop in Town, Time, 3. března 1986. Poznámka autora.

27 Phil McCombs, Salute to Savimbi, Washington Post, 1. února 1986. Poznámka autora.

28 Ottaway a Tyler, Angola Rebel Chief. Poznámka autora.

29 Samozřejmě jde o narážku na jméno amerického viceprezidenta. Bush = křoví. Poznámka překladatele.

30 McCombs, Salute to Savimbi. Poznámka autora.

31 Ottaway a Tyler, Angola Rebel Chief. Poznámka autora.

32 Patrick E. Tyler a David B. Ottaway, The Selling of Jonas Savimbi: Success and a $600,000 Tab, Washington Post, 9. února 1986. Poznámka autora.

33 Svengali je termín pocházející z románu Trilby od George du Mauriera (1894). Označuje manipulativní osobu, která ovládá a využívá někoho jiného, často slabšího, k dosažení svých cílů. Typicky má Svengali hypnotický nebo charismatický vliv, kterým si podmaňuje svou oběť, například v uměleckém či osobním kontextu. V širším smyslu se používá pro někoho, kdo zneužívá svou moc nad druhým. Poznámka překladatele.

34 V tomto případě, technicky vzato, nepracoval pro cizí stát, ale pro cizí protistátní sílu, jež měla v úmyslu tento stát převzít. Poznámka překladatele.

35 Sean Braswell, The Bloody Birth of Corporate PR, OZY, 24. října 2015. Poznámka autora.

36 Doslova jde o Zákon o registraci cizích agentů. V češtině má ale slovo agent trochu jiný význam, takže přestože ho autor používá běžně, pokouším se mu v překladu co nejvíce vyhýbat. Poznámka překladatele.

37 Kleptokracie, kleptokrat, to jsou další autorovy oblíbené termíny. Doslova jde o vládu zlodějů, problém je ale v tom, že autor za kleptokraty považuje všechny vládce (dědičné, volené i jmenované), kteří si nějakým způsobem přivlastňují majetek občanů, potažmo celý stát. Pokud se tak ale děje v souladu s platnými zákony konkrétního státu (to se týká především dědičných autokracií), těžko to nazvat krádeží v pravém slova smyslu (belgický král Leopold [viz dále] byl ze zákona osobně majitelem celého Belgického Konga; takže i když byl z hlediska Konžanů kleptokratem, který je okrádal, z hlediska belgických zákonů se ničeho nedopustil). Ve svém důsledku jde tedy o poměřování poměrů v tom kterém státu podle ideálních amerických norem, bez ohledu na místní specifičnosti. Protože ale jde o základní stavební kámen celé knihy a protože ve své podstatě vždy hodnocení situace v kterékoliv zemi u autora končí v USA, zachoval jsem tento termín i přes jeho určitou nepřesnost. Poznámka překladatele.

38 V USA straničtí pracovníci, specializující se na oslovování veřejnosti (především té movitější) a získávání peněz určených na volby. Poznámka překladatele.

39 Bob Dole se po prohře s Billem Clintonem v prezidentských volbách roku 1996 začal věnovat lobbingu. Přijímal zakázky od zahraničních vlád, včetně autokratických režimů. Po odchodu ze Senátu se připojil k washingtonské firmě Verner, Liipfert, Bernhard, McPherson and Hand a později k Alston & Bird, kde lobboval jménem různých zahraničních subjektů. Mezi jeho klienty patřily například vlády Kosova, Tchaj-wanu nebo Slovinska, ale také kontroverznější postavy, jako ruský oligarcha Oleg Děripaska, kterému po roce 2000 pomáhal získat americké vízum navzdory obviněním z korupce a vazeb na organizovaný zločin. Tento případ bude ještě rozebrán podrobněji. Poznámka překladatele.

40 Oním Sandersovým manažerem z kampaně v roce 2016 byl Tad Devine. Předtím však pracoval jako konzultant na Ukrajině, kde v letech 2006–2010 spolupracoval s Paulem Manafortem na podpoře Viktora Janukovyče a jeho Strany regionů. Devine pomáhal rehabilitovat Janukovyčův obraz po neúspěšném pokusu o podvodné vítězství v prezidentských volbách v roce 2004, což vedlo k oranžové revoluci. Tato spolupráce zahrnovala strategické poradenství, které přispělo k Janukovyčově vítězství v prezidentských volbách v roce 2010. I tento případ bude ještě rozebrán podrobněji. Poznámka překladatele.

41 Lionel Zetter, Lobbing: The Art of Political Persuasion (Petersfield, UK: Harriman House, 2014). Poznámka autora.

42 Archivní video: 1989: Paul Manafort se přiznal k ovlivňování v souvislosti s federálním vyšetřováním amerického ministerstva pro bydlení a rozvoj měst,“ ABC News, 11. dubna 2016. Poznámka autora.

43 Kongres USA, „Amdt1.4.1: Overview of Free Exercise Clause“, Constitution Annotated, https: //constitution.congress.gov/browse/essay/amdt1-4-1/ALDE_00013221/, přístup 4. března 2023. Poznámka autora.

44 Kniha byla napsaná po první – úspěšné volbě Donalda Trumpa. Nezohledňuje tedy jeho více než kontroverzní roli po neúspěšných druhých volbách, především pak po úspěšných třetích volbách, kdy svou činností přispěl k rozvratu zahraniční politiky ještě více. Poznámka překladatele.

ČÁST I /
OTRAVA

Kde je dav, tam je tyranie.

– Everett Dean Martin45

45 Everett Dean Martin, The Behavior of Crowds: A Psychological Study (New York: Harper, 1920), 235. Poznámka autora.

1 /
Závažné důsledky

Kdybych hovořila o pokání, odpověď by zněla: „Za co se mám kát?“ Každý se vždy považuje za oběť, nikdo za dobrovolného spoluviníka.

– Světlana Alexijevičová46

Ačkoli je zahraniční lobbing a činnost zahraničních lobbistů relativně moderním fenoménem, oba tyto jevy mají své kořeny v prvních dnech Spojených států – a svou spojitost s lidmi, kteří chtěli využít nových práv, jež jim nová země poskytovala.

Koncem roku 1792, na sklonku prvního funkčního období George Washingtona, prvního prezidenta Spojených států, přicestoval z Virginie do vznikajícího hlavního města Filadelfie47 muž jménem William Hull. Měl plán: vyzkoušet funkčnost americké ústavy, která byla přijata pouhé tři roky předtím, a zjistit, jak moc platí práva definovaná v prvním dodatku. Konkrétně chtěl Hull vyzkoušet, zda Američané mají právo – „svobodu“, jak o tom hovoří ústava – „lobbovat“ neboli „podávat petice“ všem vládním úředníkům. Tlačit na ně z pozice prostých občanů, aby dělali politiku, kterou chtějí oni.

Hull byl okázale vypadající chlapík – „pyšně vyhlížející typ s bujnými vlasy“, jak ho popsal jistý autor, a do Filadelfie přijel s efektní osobní historií. Za revoluce působil jako důstojník a údajně „hovořil s prezidentem Washingtonem tak často, jak jen chtěl“.48 A právě na to teď spoléhal. Do Filadelfie totiž nepřicestoval kvůli sobě. Přijel sem na žádost skupiny virginských vojenských veteránů, kteří pod Washingtonem bojovali během války za americkou nezávislost. Roky po porážce Britů stále čekali na slíbené finanční ohodnocení za své služby. Finance rané americké republiky ovšem byly v troskách, držely pohromadě jen díky snům a slibům a američtí veteráni zůstávali bez peněz, zatímco země zoufale hledala prostředky.

Hull napsal jiným veteránským skupinám a vyzval „agenty“, tedy lobbisty, aby mu pomohli prosadit zákon o válečném odškodnění, který by bývalým vojákům pomohl.49 Po příjezdu do Filadelfie obcházel zákonodárce, seznamoval je s případem a sám se seznamoval s fungováním nové vlády. A do omrzení opakoval, že bez veteránů by zákonodárci neměli svou práci – protože by je dost možná pověsily britské úřady ve snaze vzpurnému americkému národu setnout hlavu.

Přes všechnu jeho snahu tu stále zůstával zásadní problém: země byla fakticky na mizině, a jeho návrh zákona o odškodnění musel být proto zamítnut. Veteráni z revoluční války ostrouhali.

I přesto, že neuspěl, toho Hull dosáhl hodně. Bylo zjevně, že ústava platí a že se jakýkoliv Američan – bez ohledu na profesi a politické přesvědčení – může pokusit oslovit zákonodárce přímo, bez prostředníka. Hull tak otestoval něco, co v nové republice ještě nebylo vyzkoušeno. Bylo to něco, čemu se v příštích letech mělo začít říkat „lobbing“. Hull pokračoval v revoluci, byť jiné, než jakou vedli veteráni, za něž se vypravil do Filadelfie bít.

***

HULL OVŠEM NEBYL ZDALEKA PRVNÍ, kdo se snažil ovlivnit politiku. „Vždy, kdy existovali lidé a skupiny zodpovědní a zodpovědné za řízení společnosti, se jiní snažili ovlivňovat je a jejich rozhodování,“ napsal Tarun Krishnakumar roku 2021 ve svých dějinách lobbingu v Americe.50 Na rozdíl od evropských monarchií však nová americká vláda nebyla nedostupnou špičkou slonovinové věže, kde si politici nárokovali moc, přisouzenou jim bohem.

Přístup k vládním představitelům ve Filadelfii nebo k úředníkům v hlavních městech jednotlivých států rozesetých po stále se rozrůstající zemi byl mnohem snazší než cokoli, co západní svět do té doby zažil. (Americký model ovlivňování politiků – jejich deptání dlouhými a zbytečnými kecy ve snaze dotlačit je k vytouženému rozhodnutí – byl mnohem bližší „mocenským“ metodám domorodých národů, které měli bílí Američané brzy zdecimovat.)

I přes Hullův neúspěch netrvalo dlouho a Američané si to uvědomili – a začali toho využívat. Brzy se po americkém hlavním městě začali prohánět „lovci zákonodárců“.

„V roce 1795 popsaly filadelfské noviny, jak lobbisté čekají před kongresovou halou, aby ‚poslancům něco naznačili, popíchli je nebo jim poradili, co mají dělat‘,“ uvádí jeden zdroj.51 A jak se začaly stabilizovat finanční poměry země a jak se země na počátku devatenáctého století začala prudce rozvíjet na západ, začaly mít zástupy lidí, kteří chtěli ovlivnit zákonodárce, úspěch. A zpětně expanze celé země rozšířila škálu oblastí, v nichž se prostí Američané snažili ovlivňovat politiky – od cel po daně, od výstavby železnic po rozvoj průmyslu.

Tento prvotní lobbing se zaměřoval především na domácí záležitosti. Brzy však samozvaní lobbisté začali fušovat i do zahraniční politiky. V roce 1798, uprostřed krize ve vztazích s Francií,52 přivítal jeden senátor v Kongresu „velký výbor občanů Filadelfie“, který „předložil petici“ podporující postoj jeho kolegů k možné válce s Paříží. Jiný senátor se však ohradil proti tomu, aby byla senátní půda přístupná všem Američanům, již se dožadují zahraničněpolitických rozhodnutí, a „dosáhl přijetí rezoluce, která jednotlivcům nebo delegacím zakazuje v budoucnu takovým způsobem petice předkládat“.53

Po pravdě řečeno byl tento odpor k neřízenému lobbingu od počátku neoddělitelnou součástí „amerického experimentu“. Již od prvních dnů Spojených států totiž existovaly obavy, že petiční právo je pojato příliš široce. Že jsou možnosti ovlivňovat politiky příliš dostupné nebo že jsou příliš otevřené pro potenciální zneužití. „Jednou ze slabých stránek republik je kromě jejich četných výhod i to, že poskytují příliš snadný přístup korupci ze zahraničí,“ napsal Alexander Hamilton ve Federalistických listech54, které jsou považovány za jeden ze základních zdrojů informací o vzniku USA. Hamilton se obával, že otevřenost USA poskytne cizím mocnostem možnost vměšovat se, pronikat do politiky a řídit ji, aniž by si toho Američané byli vědomi. Historie, jak Hamilton dodává, „nám poskytuje mnoho hrůzostrašných příkladů fungování korupce ze zahraničí v republikánských vládách“.55

A Hamilton se obával oprávněně – už jen proto, že muž, který ho později zabil, viceprezident Aaron Burr56, sám spolupracoval s představiteli cizích mocností a snažil se Spojené státy rozdělit.57 (Jedním z Burrových secesionistických spojenců byl James Wilkinson, velitel americké armády, který tajně sloužil jako agent španělské monarchie.)

Ve skutečnosti ovšem těchto pokusů o ovlivnění americké politiky ze zahraničí a ve prospěch zahraničí nebylo v prvních desetiletích existence USA mnoho. I když se nějaké vyskytly. V letech 1796 a 1812 došlo k pokusům o zahraniční vměšování do amerických voleb. Jinak ovšem bylo v první polovině devatenáctého století případů nekontrolovaného lobbingu ze zahraničí ve Spojených státech pozoruhodně málo.

Sami Američané ovšem lobbovali nadšeně a využívali všech svých práv, ale téměř výhradně v oblasti domácí politiky. Pak ale přišla občanská válka, a vše se změnilo.

***

BĚHEM OBČANSKÉ VÁLKY – zatímco unionistická vláda čelila secesionistům, jejichž cílem bylo rozdělit zemi a konzervovat politiku zotročování milionů lidí –, vlády cizích států přihlížely a vyčkávaly. V Paříži si sice tak trochu pohrávali s myšlenkou uznat Konfederaci, což by Spojeným státům zasadilo smrtelnou ránu, a britští úředníci zase koketovali s myšlenkou Konfederaci vyzbrojit, protože by tím napomohli zničení průmyslového Severu, který Británii konkuroval, nakonec však vše ukončilo vítězství Unie nad separatisty. Evropa svou příležitost nevyužila. Vítězství Unie okamžitě zahájilo éru zahraničního lobbingu ve Spojených státech. Éru, jež s sebou přinesla skandál, který i po sto šedesáti letech udivuje a znepokojuje.

Bezprostředně po vítězství Unie hledali představitelé USA příležitosti, jak rozvrácenou zemi zase sjednotit. Jednou z možností byla expanze. Tedy pokusit se zmocnit nových území, což by možná mohlo alespoň na chvíli domácí spory upozadit. A ministr zahraničí William Seward dokonce věděl, kde takový „bezprizorný“ region, jenž poskytuje dokonalou příležitost nejen ke zlepšení postavení USA ve světě (a v ekonomice), ale i k dalšímu stmelení roztříštěné země, hledat. Toto území se jmenovalo a jmenuje Aljaška.

V té době byla celá tato velká země kolonií carského Ruska. Domorodí obyvatelé Aljašky trpěli po celé generace pod útlakem Rusů a docházelo tam k jednomu masakru za druhým. Jejich cílem bylo upevnit ruskou nadvládu v provincii. V polovině šedesátých let devatenáctého století však byla provincie pro ruský režim už jenom přítěží. Byla příliš vzdálená a s natolik zanedbanou infrastrukturou, že ve skutečnosti představovala černou díru, do níž muselo Rusko sypat další a další peníze a lidi. A protože se carství peněz nedostávalo, začali se carští úředníci poohlížet po někom, kdo by Rusko Aljašky zbavil.

Bylo zde několik možností. Prodej Britům, kteří ovládali přilehlé kanadské provincie, ovšem nepřipadal v úvahu. Británie byla hlavním koloniálním soupeřem Ruska a bylo třeba se vyhnout všemu, co by mohlo pozici Londýna posílit.58 Lákavou alternativu však představovali Američané. Prodej Aljašky Spojeným státům by Washingtonu umožnil vytvořit protiváhu britskému vlivu v regionu.

Navíc se podle názoru Rusů USA tak jako tak chystaly dobýt celou Severní Ameriku – tak proč jim Aljašku neprodat dřív, než o ni stejně přijdou, a alespoň na tom trochu nevydělat?

Byl tu ale jeden problém. Jen velmi málo Američanů mimo Sewarda vidělo důvod, proč Aljašku od Rusů vůbec kupovat. „Americký vztah k Aljašce kolísal mezi zájmem více než platonickým a naprostým nezájmem,“ popsal to jeden autor.59 Pro mnoho Američanů byla ruská Aljaška v šedesátých letech devatenáctého století – tedy v letech před objevením zlata a ropy, které z Aljašky nakonec učinily jeden z nejbohatších amerických států – jen o málo víc než pustá tundra. Byla to „ledová kra“, „obora ledních medvědů“, kterou Spojené státy na nic nepotřebovaly.60 Washington měl navíc naléhavější problémy – od faktické okupace bývalých konfederačních států po vyhlášení občanských práv pro černé Američany. Aljaška musela počkat.

Ale Rusové čekat nechtěli. Prodej provincie byl jedním z nejjednodušších způsobů, jak stabilizovat vlastní finance. Takže bylo nutné přesvědčit Američany, že mají utratit obrovskou sumu za něco, co téměř nikdo z nich nechce, a navíc v době, kdy se země snaží postavit na nohy. Jenže jak na to?

Naštěstí pro ruskou vládu dostal její velvyslanec ve Washingtonu, jistý Edouard de Stoeckl, nápad, jak zlomit americký odpor, aniž by si americké obyvatelstvo nebo dokonce většina americké vlády uvědomila, že je s ní manipulováno.

V roce 1867 začal Stoeckl, který si z nějakého důvodu vysloužil přezdívku „baron“, přestože neměl žádný titul, pracovat. Několikrát se sešel se Sewardem a uzavřel s ním dohodu. Za 7,2 milionu dolarů ve zlatě Spojené státy Aljašku od Ruska dostanou. Seward pro to jen musel překonat odpor Kongresu, protože nikdo jiný podobnými finančními prostředky nedisponoval.

Nakonec se ukázalo, že je těch problémů více. Sewardův hlavní spojenec, prezident Andrew Johnson, začal čelit kritice za svou rasistickou politiku – a najednou se stal terčem první impeachmentové krize v zemi,61 která stála Washington veškerou energii.62

***

NA ZAČÁTKU ROKU 1868 se zdálo, že Sewardova dohoda je mrtvá. Tehdy se ale do hry opět vložil Stoeckl a vytvořil model, který se měl stát mustrem pro řešení situace opět v polovině dvacátých let, kdy se Rusko znovu pokusilo ovládnout americkou politiku a zůstat přitom mimo pozornost veřejnosti.

Nejprve Stoeckl našel Američana, který mohl pomoci přesvědčit Kongres, aby nákup Aljašky financoval. Vybral si Roberta J. Walkera, bývalého senátora a ministra financí státu Mississippi. Pro Stoeckla byl Walker někým, kdo mohl vystupovat jako „nezávislý hlas“ a tlačit na americké zákonodárce, aby financování podpořili – aniž by kdokoli tušil, že se Walker stal tajným „koněm“ Ruska. Ruský úředník, který Walkera financoval ekvivalentem současného půl milionu dolarů, „platil Walkerovi za to, aby využíval svého vlivu kdekoli a jakkoli“.63

A Walker vyhověl. Bývalý senátor a úředník Bílého domu začal podsouvat anonymní články nic netušícím novinám – pronikl až na jejich titulní strany –, v nichž dštil oheň a síru na odpůrce prodeje. (Walker, který nikdy nebyl známý přehnaným intelektem, podepisoval anonymní články jako „Aljaška“.) Veřejně také obhajoval Stoeckla a ideu koupě Aljašky a předpovídal „hrozivé následky“, pokud obchod ztroskotá. Ve Washingtonu prosazoval koupi, kde se dalo a jak se dalo, tedy přesně dle dohody. Když byl ale přímo dotázán, popřel Walker, že by se cokoli z toho, co dělal, dalo považovat za „lobbování“.64

Walkerova práce se díky Stoecklově financování zúročila. V polovině června 1868 změnil názor dostatečný počet představitelů Kongresu a přidělení prostředků podpořil. Najednou a nečekaně vynaložení finančních prostředků prošlo – a najednou a nečekaně se Spojené státy dočkaly druhé největší expanze v celé historii země!

Ve skutečnosti byla tato změna postojů tak náhlá a nečekaná, že zavládlo podezření, že něco nehraje. A brzy začaly prosakovat podrobnosti, které to podezření potvrzovaly. Uriah Painter, novinář, zjistil, že zloději v New Yorku údajně ukradli Walkerovi tisíce dolarů – když úřady zloděje dopadly, Walker odmítl vznést obvinění! (Šikovný tah, usoudil Painter, jak převést peníze, aniž by kdokoli mohl vystopovat jejich konečného příjemce.) Painter také napsal, že „velké částky“ z nákupních fondů zmizely několik měsíců před formálním nákupem.65

Peníze chyběly všude. V kombinaci se zvěstmi o úplatkářství, které kolovaly Kongresem, to ukazovalo na „největší lobbistický podvod, jaký kdy byl ve Washingtonu proveden“, jak napsal Painter.66

Obvinění z finančních machinací byla natolik závažná, že krátce nato zahájil Kongres první oficiální vyšetřování lobbingu ze zahraničí. A netrvalo dlouho a vyšetřovatelé potvrdili, že celá aféra byla podvod a skandál. Zjistili, že miliony dolarů (po zohlednění inflace) byly jaksi nezapočítány, že zkrátka zmizely. A stopy vedly jedním směrem: bylo to úplatkářství v kombinaci s tajným lobbingem ze zahraničí, a to vše ve prospěch Ruska.

Přirozeně existovala osoba, která mohla pomoci odhalit, co se stalo: Stoeckl. Než však vyšetřovatelé zjistili, že se jedná o – nazvěme to tak – krádež, baron zmizel do Ruska. Jak napsal Ronald Jensen, autor nejpodrobnější analýzy tohoto skandálu: „Ruský ministr67 byl pravděpodobně jediným člověkem, který znal místo určení všech chybějících prostředků z aljašské asignace, a toto tajemství zřejmě opustilo zemi spolu s ním.“68

Dodnes zůstává otázkou, co se stalo s chybějícími miliony. Ale jak to Jensen popsal, zdá se, že existuje jediná odpověď. Mezi dokumenty prezidenta Johnsona byla nalezena poznámka, v níž byl popsán rozhovor prezidenta se Sewardem – mužem, který nákup Aljašky odstartoval. Oba tehdy seděli ve „stinném hájku“, kde Seward prezidentovi prozradil, že si Stoeckl „koupil podporu“ jedněch velkých amerických novin – a že uplácel kongresové úředníky, aby změnili svůj postoj před hlasováním o koupi Aljašky, že celkem deset kongresmanů bralo ruské peníze.69 Tito kongresmani nezůstali anonymní. Mezi těmi, již přijali ruské peníze, aby podpořili nákup Aljašky, byl i „neúplatný“ Thaddeus Stevens, známý především jako jeden z největších zastánců ochrany občanských práv černých Američanů.70

Naneštěstí pro vyšetřovatele se ani v době, kdy se úplatky staly ve Washingtonu veřejným tajemstvím, neobjevil žádný jednoznačný důkaz. Seward popřel, že by o čemkoliv věděl, a Johnson se k tomu odmítl vyjádřit. Vyšetřování Kongresu skončilo neúspěchem. Jak konstatovala zpráva výboru, vyšetřování skončilo „bez pozitivních nebo uspokojivě negativních výsledků“.71

Přestože nebyl nikdy nikdo usvědčen – a dokonce ani poté, co se Aljaška stala součástí USA –, vyšetřovatelé chtěli zaujmout stanovisko. Členové komise Walkera pokárali za to, že „bez vědomí veřejnosti zastupuje cizí mocnost“, a označili bývalého senátora a člena vlády za agenta cizí vlády. A několik vyšetřovatelů dokonce navrhlo řešení: zákonem zakázat bývalým americkým úředníkům, aby pracovali jako lobbisté pro cizí vlády. Jak kongresoví vyšetřovatelé napsali: „Rozhodně by neměl mít žádný člověk, jemuž dřívější vysoké veřejné postavení zajistilo vliv ve společnosti, právo prodávat tento vliv, důvěru svých spoluobčanů, cizí vládě nebo v jakémkoli případě, kdy je na tom zainteresována jeho vlastní vláda.“72

Podle těchto představitelů by žádný americký úředník po odchodu z funkce neměl pracovat jako lobbista nebo agent pro cizí vládu. V mnoha ohledech šlo o prohlášení, které předběhlo svou dobu a které přímo předjímalo to, jaké praktiky zahraničního lobbingu se objeví v následujících desetiletích.

Bylo to však bohužel také stanovisko, které si získalo jen malou pozornost a které nikam nevedlo.

A tím to skončilo. V prvním zahraničním lobbistickém skandálu v americké historii, v němž ruský úředník podplácel americké úředníky a novináře a najal si bývalého vysokého amerického politika, aby působil jako jeho nástroj ve Washingtonu, a to vše s cílem tajně ovlivňovat americkou politiku, nebyl shledán nikdo vinným. Nikdo nepřišel o práci ani neskončil ve vězení. Nikdo, kromě jednoho ruského diplomata, dokonce nezískal úplný přehled o mechanismech financování nebo o tom, kde skončily chybějící miliony.

Dneska nad tím můžeme pokrčit rameny. Koneckonců, koupě Aljašky je chápána jako jeden z největších úspěchů americké zahraniční politiky: nákup obrovského území za pár drobných, nákup, který posílil americkou moc, americké finance a americký vliv způsobem, jenž se stále vyplácí. Je tu však i jiný příběh: příběh, z něhož si nikdo nevzal poučení, příběh zahraničního lobbování (a uplácení) amerických úředníků. A je to i příběh zrodu modelu, který se měl stát v následujících letech stále používanějším. Modelu, jehož správnou aplikací se zahraniční vlády měly naučit dosáhnout do nejvyšších pater americké politiky, dokonce až do samotného Bílého domu.

***

NAVZDORY ROZSAHU SKANDÁLU Američané nad obviněními a odhaleními spojenými s nákupem Aljašky většinou jenom pokrčili rameny. A je to vlastně pochopitelné. Počátkem sedmdesátých let devatenáctého století byl totiž ruský agent, tajně řídící americkou zahraniční politiku – a přitom zasypávající Washington penězi –, jen jedním z mnohem většího množství lobbistických skandálů, které Washingtonem zmítaly.

Slovo „lobbing“ vzniklo vlastně bezprostředně po skandálu s Aljaškou. Když do Bílého domu nastoupil jako prezident Ulysses S. Grant, americký průmysl vycítil příležitost. Jak podnikatelé zjistili, Grant měl ve zvyku dělat si „prezidentské přestávky“ a chodit naproti Bílému domu do nové rozlehlé budovy zvané Willard Hotel. Tam vždy prošel prostornou hotelovou halou – lobby – se sloupovím a usadil se u baru, kde si dal skleničku. Není jasné, kolik skleniček tam tak Grant vypil – to v jeho pamětech podchyceno není –, ale poté, co se napil, zamířil zpět do Oválné pracovny, aby pokračoval v nápravě rozvrácené země.

Nevracíval se ale z těchto procházek sám. Jak líčí Zetter, autor nejznámější práce o lobbingu, „ti, kdo se snažili ovlivnit (Granta), se shromažďovali v hale (= lobby) hotelu Willard a pokoušeli se pozornost velkého muže upoutat.“ Soudili, že tak budou moci lépe „upozornit na konkrétní oblasti, které je zajímají“.73 Tito muži tedy kroužili kolem prezidenta, snažili se mu vymluvit díru do hlavy a obhajovali zájmy svých klientů. Jednou to byly železniční koncerny, které potřebovaly schválit novou trasu, jindy průmyslníci, kteří chtěli zavést nové clo, nebo bankovní konglomeráty, jež potřebovaly uvolnit nebo omezit federální politiku vůči zlatu… Nebo cokoli jiného.

Vždycky se něco našlo. A vždycky se našlo něco, s čím mohl Grant pomoci. A pokud si prezident dal předtím pár skleniček, tím lépe.

Grant nesnášel chvíle, které musel trávit v hale Willardu, když se pokoušel dostat k pípě nebo od ní. Všichni tihle muži byli podle něj supi, kterým šlo o chutné sousto – pro sebe, pro své klienty.

Byli to, jak Grant říkával, „lobbisté“, čekající, až se na něj budou moci vrhnout, když bude procházet Willardem. „Plazí se chodbami, dlouhá slizká stopa po nich se táhne od galerie k místnosti výboru a nakonec je najdete natažené na podlaze Kongresu,“ napsaly jedny soudobé noviny, „jsou jako nějaký obrovský šupinatý had žijící v lobby.“74

Pokusy o nátlak na politiky nebyly ničím novým. „Lobbování probíhalo od nepaměti a dá se říci, že lobbování je jednou z nejstarších profesí na světě,“ napsal Zetter.75 V době Grantova prezidentství se však lobbování proměnilo v něco mnohem organizovanějšího – a v něco, co se mnohem více blížilo jeho modernímu ekvivalentu. Podobně jako korporátní struktury – holdingové společnosti a schránkové korporace a offshoreing, které pomáhaly vybudovat korporátní Ameriku – se i lobbing v Americe po občanské válce stával něčím jasně definovatelným. Za Granta se lobbování začalo prosazovat naplno.

Ne že by všichni byli jeho fanoušky. Jak napsal The Nation, lobbisté byli muži, „které každý podezřívá… a k jejichž zaměstnávání se ti, kdo předkládají návrhy zákonů, uchylují jen jako k nepříjemné nutnosti.“76 Jinými slovy, stávali se nutným zlem – prostředkem k dosažení cíle, i když se jejich činnost líbila jen málokomu.

Netrvalo však dlouho a tato „nepříjemná nutnost“ se projevila mnohem katastrofálněji. Nedlouho po skandálu s Aljaškou se objevil nový, mnohem temnější skandál, který vedl k první genocidě, na níž se podíleli zahraniční lobbisté. Ke genocidě, kterou Američané dodnes z velké části ignorují.

***

NA POČÁTKU OSMDESÁTÝCH LET devatenáctého století, kdy si evropská impéria ukrajovala v Africe jeden kus země za druhým, a to ve jménu svého práva kolonizovat bez ohledu na to, co to bude stát (především ty kolonizované), se jedna malá evropská země pokusila získat část kontinentu pro sebe. Podle Leopolda II., zavalitého belgického krále s krutým výrazem v obličeji, by povodí Konga bylo ideální kolonií pro jeho zemi. Rozkládalo se na ploše téměř milionu čtverečních mil a skrývalo nekonečné bohatství. Leopoldovi schopnější sousedé si již nárokovali právo vládnout sousedním oblastem Afriky a belgický král chtěl svůj díl.77

Leopold však potřeboval pomoc. Nemohl se spoléhat na to, že nepatrná belgická armáda se prosadí a porazí silnější soupeře. A obyvatelé Konga by nejspíš nesouhlasili se vzdáleným panovníkem, který by chtěl region pouze drancovat. Aby Leopold získal Kongo, musel být vynalézavý.

Belgický král proto vypracoval plán. Místo aby se spoléhal na vlastní síly, obrátil se na nejnepravděpodobnějšího spojence: na USA. Leopold se domníval, že pokud se mu podaří získat americké uznání belgického nároku na Kongo, evropské mocnosti ho nebudou zpochybňovat. USA by mohly působit jako prostředník a podpořit Belgii proti všem zájemcům. Jak měl ale Leopold přesvědčit Washington, že právě on by měl mít právo řídit životy desítek milionů obyvatel Konga?

Znal ovšem vhodného muže. Leopold se už dříve spřátelil s Američanem Henrym Sheltonem Sanfordem, který v šedesátých letech devatenáctého století působil jako americký velvyslanec v Belgii. Sanford, obrýlený obchodník, který se zajímal především o spekulace s pozemky a výstavbu obytných domů, si představoval přesně takovou kolonii, jakou chtěl Leopold v Kongu vybudovat. A chtěl mu pomoci. Viděl to tak, že by mohl být královým mužem ve Washingtonu a přesvědčovat americké zákonodárce, aby podpořili Leopoldovu konžskou strategii – že by měl přesvědčit Ameriku, aby Kongo fakticky Belgii darovala.

Král souhlasil. Sanford se směl stát Leopoldovým mluvčím ve Washingtonu. Nikdo se ale nesměl dozvědět o jejich dohodě – ani o tom, co král skutečně plánoval pro lid Konga.

Počátkem roku 1884 se Sanford vrátil do amerického hlavního města. Začal objíždět Washington a tvrdil, že „celá území“ v Kongu již byla místními „suverénními náčelníky“ postoupena belgickým úřadům. Údajné smlouvy s nimi samozřejmě slibovaly americkým občanům, že budou moci odkoupit konžskou půdu – což mělo Američanům osladit dárek poskytnutý Belgičanům.78

Předání Konga Belgičanům nemělo ale mít jenom ekonomický rozměr. Sanford tvrdil, že belgická svrchovanost nad regionem Leopoldovi umožní přinést do oblasti „civilizační vliv“. Trocha křesťanství, trocha civilizace a Belgičané místní obyvatelstvo přemění, tvrdil Sanford, na „Spojené státy konžské“. A neváhal hrát na strunu nadřazenosti zákonodárců bílé rasy. Belgické Kongo, tvrdil, se může stát domovem pro nově osvobozené černé Američany – „půdou, do níž by se mohla vybíjet elektřina z onoho černého mraku, který se šíří nad jižanskými státy“.79

Zákonodárci, kteří byli hosty v Sanfordově domě, přikyvovali, popíjeli víno a hltali jeho argumenty. Pro americké představitele to všechno znělo fantasticky, i když podrobnosti byly poněkud nejasné. Jak napsal historik Adam Hochschild, „všichni byli příjemně zmateni“.80 Brzy se začaly šířit rezoluce a materiály Kongresu, které Leopoldovy argumenty podporovaly. V jednom materiálu se například tvrdilo, že „žádný barbarský národ nikdy tak ochotně nepřijal otcovskou péči jako kmeny v Kongu (pod Leopoldovým vedením) a nikdy nebylo vyvinuto poctivější a praktičtější úsilí… o jejich blahobyt.“81 Autor textu: Sanford.

Sanford se ale nezaměřil jen na představitele Kongresu. Obrátil se i na americká média, která začala upozorňovat na Leopoldovu „filantropickou činnost“ ve prospěch Konžanů. Americká média začala Leopolda vykreslovat nikoli jako věčně zamračeného a nepříjemného panovníka, nýbrž coby empatického císaře, který se stará o nejlepší zájmy konžských národů. (Čtenářům zůstalo samozřejmě utajeno, že toto zpravodajství bylo financováno „nenápadnými platbami od Sanforda.82)

Klíčový byl vztah, který Sanford navázal s americkým prezidentem Chesterem Arthurem. Jen o několik měsíců dříve Sanford, který měl blízko k Arthurově Republikánské straně, hostil prezidenta ve svém floridském hotelu. A Arthur brzy začal papouškovat to, co před ním hlásal belgický král. Arthur tak z Bílého domu zahájil vlastní kampaň na podporu Leopoldových nároků v Kongu.

Leopold si těžko mohl přát víc. Americký prezident díky práci jednoho zahraničního lobbisty skočil belgickému králi na špek. V jednu chvíli Arthur dokonce vložil text, který Sanford napsal – s několika drobnými úpravami –, přímo do svého projevu o stavu Unie. Jak americký prezident prohlásil v Kongresu:

Bohaté a lidnaté údolí Konga otevírá společnost s názvem Mezinárodní africká asociace, jejímž předsedou je belgický král… Domorodí náčelníci postoupili asociaci rozsáhlá území, byly postaveny silnice, na řece plují parníky a založeny jsou zárodky států… pod jednou vlajkou, která nabízí svobodu obchodu a zakazuje obchod s otroky. Cíle spolku jsou filantropické. Neusiluje o trvalou politickou kontrolu, ale o neutralitu údolí.83

Pro belgického krále to byl totální úspěch. Lobbista proměnil amerického prezidenta v loutku, a to vše s cílem rozšířit jeho koloniální říši. Cizí vláda pomocí amerického lobbisty zmanipulovala celý úřad amerického prezidenta, aby plnil její příkazy. „Leopold byl potěšen, když z prezidentových úst slyšel svou vlastní propagandu,“ poznamenal Hochschild. Jak král telegrafoval Sanfordovi, byl celou záležitostí „NADŠEN“.84

Není třeba dodávat, že vše, co Sanford tvrdil – o Leopoldových „filantropických“ cílech, o tom, že Belgičané nikdy neusilovali o „trvalou politickou kontrolu“ nad Kongem –, byla odporná lež. Ale na tom nezáleželo. Když Spojené státy v roce 1884 oznámily formální uznání Leopoldových nároků, Washington tak fakticky už jen zpečetil belgickou vládu nad Kongem. Celkově se jednalo o „pravděpodobně nejdokonalejší washingtonský lobbing ve prospěch cizího vládce v devatenáctém století“.85