Nathan Thrall

A DAY IN THE LIFE OF ABED SALAMA:

Anatomy of a Jerusalem Tragedy

Copyright © 2023 by Nathan Thrall

Published by arrangement with Metropolitan Books,

an imprint of Henry Holt and Company, New York.

All rights reserved.

Czech edition © Maraton, 2025

Translation © Gisela Kubrichtová, 2025

Afterword © Břetislav Tureček, 2025

ISBN 978-80-88411-44-4

Nevidíme svůj podíl na tom, co se děje, a tak

některé události nazýváme nešťastnými

náhodami, i když jsou nevyhnutelnými

důsledky našich činů, a jiné události

nazýváme nezbytnostmi jen proto,

že nechceme změnit názor.

– Stanley Cavell

Postavy

Prolog

Milad Salama, syn Abeda a Haify

Abed Salama, Miladův otec

Haifa, Abedova manželka a Miladova matka

Adam, Miladův bratr

Amín, Abedův bratranec

ČÁST PRVNÍ: Tři svatby

Ghazl Hamdanová, Abedova první láska

Nahíl, Abedova sestra a manželka Abú Wisáma

Abú Wisám, Abedův švagr

Ahmad Salama, Abedův bratranec a Amínův bratr

Nael, Abedův bratr

Abú Hassan, otec Ghazl a Hassana

Hassan, Ghazlin bratr a syn Abú Hassana

Lajla, Abedova švagrová a Waelova manželka

Wael, Abedův nejstarší bratr

Asmahan, Abedova první manželka

Lulu, nejstarší dcera Abeda a Asmahan

Džamíla, Abedova snoubenka z města Kafr Kanna

Wafaa, Haifina sestra

Abú Awní, Haifin otec

ČÁST DRUHÁ: Dva ohně

Huda Dahbúrová, lékařka pracující pro UNRWA a Hádího matka

Abú Faradž, řidič UNRWA

Nidaa, lékárnice UNRWA

Salem, zachránce dětí

Ula Džúlaníová, učitelka ze školy Núr al-Húda

Mustafa, Hudin otec

Kamel, Hudin strýc

Ahmad Dahbúr, Hudin strýc a básník

Ismail, Hudin manžel

Hádí, Hudin syn

ČÁST TŘETÍ: Hromadné neštěstí

Radwan Tawam, řidič autobusu

Sámí, Radwanův strýc

Nadír Morrar, záchranář Palestinského červeného půlměsíce

Eldad Benshtein, pracovník záchranné služby Mada

Dubi Weissenstern, zaměstnanec organizace ZAKA

Bentzi Oiring, zaměstnanec organizace ZAKA

Sár Cur, plukovník Izraelských obranných sil IDF

Tala Bahríová, holčička ze školky Núr al-Húda

Ibrahim Salama, Abedův bratranec a úředník Palestinské autonomie

Abú Mohammad Bahrí, Talin dědeček

Ašraf Kajkas, řidič kamionu

ČÁST ČTVRTÁ: Zeď

Dany Tirza, vedoucí strategického plánování IDF a projektant separační bariéry

Beber Vanunu, zakladatel osady Adam

Adi Špeter, obyvatel Anatótu

ČÁST PÁTÁ: Tři pohřby

Abú Džihád, Abedův bratranec

Bašír, Abedův mladší bratr

Ruba al-Nadždžar, Bašírova manželka

Nansy Kawasmeová, Saláhova matka a Azzamova manželka

Azzam Dwejk, Saláhův otec

Saláh, syn Nansy a Azzama

Sadine, dcera Nansy a Azzama

Fádí, bratr Nansy

Usáma, bratr Nansy

Faisal, bratr Nansy

Livnat Wiederová, sociální pracovnice v nemocnici Hadasa

Huda Ibrahimová, sociální pracovnice v nemocnici Hadasa

Chalíl Chury, zdravotník v nemocnici Hadasa

Hája al-Hindíová, Abdulláhova matka

Abdulláh al-Hindí, syn Háji a Háfize

Háfiz, Hájin manžel a Abdulláhův otec

Ahmad, Abdulláhův bratr

EPILOG

Arik Weiss, televizní reportér

Arik Vakniš, obyvatel osady Adam

Duli Jarif, obyvatel Anatótu

Prolog

Ten večer před nehodou byl Milad Salama celý natěšený na zítřejší školní výlet. „Tati,“ zatahal za loket svého otce Abeda, „musíme nakoupit jídlo na piknik.“ Byli v bytě rodičů Abedovy manželky, kteří měli pár kroků odtud obchůdek se smíšeným zbožím. Abed vedl pětiletého synka jednou z úzkých uliček anatského předměstí Dahijat a-Salam, kde žili.

Na ulici bez chodníků se prodírali mezi zaparkovanými auty a vozy uvízlými v dopravní zácpě. Nad hlavou jim visela soustava kabelů, drátů a světelných řetězů. Nad ní se tyčily věžáky, které čtyřikrát, pětkrát nebo i šestkrát převyšovaly separační bariéru – sedm a půl metru vysokou betonovou zeď, jež obklopovala Anatu. Abed pamatoval nepříliš vzdálené časy, kdy byl Dahijat a-Salam pustou venkovskou končinou a mohl se rozrůstat do šířky, nejen do výšky. V obchodě Abed Miladovi koupil láhev izraelského pomerančového nápoje Tapuzina, tubu chipsů Pringles a jeho oblíbenou sladkost – čokoládové kinder vajíčko.

Abedova žena Haifa byla útlá a světlovlasá jako Milad. Druhý den časně ráno pomohla chlapci obléct uniformu: košili s bílým límečkem, šedivý svetr s emblémem jeho soukromé základní školy Núr al-Húda a šedivé kalhoty, které mu trochu padaly, a tak si je musel soustavně vytahovat. Miladův devítiletý bratr Adam už byl pryč. Z ulice bylo slyšet tiché troubení bílého školního mikrobusu. Milad rychle dojídal svou obvyklou snídani – sýr labneh okořeněný zátarem a pokapaný olivovým olejem – a vytíral talíř kouskem pity. S širokým úsměvem posbíral oběd a dobroty na cestu, dal matce pusu na rozloučenou a vyštrachal se ze dveří. Abed ještě spal.

Když vstal, bylo venku pošmourno, hustě pršelo a fičel tak silný vítr, že lidé na ulici měli co dělat, aby je neodnesl. Haifa se zamračeně dívala z okna. „To počasí není dobré.“

„Proč si s tím děláš hlavu?“ pohladil ji Abed po rameni.

„Já nevím. Je to jen pocit.“

Abed měl dnes volno. Pracoval v izraelské telefonní společnosti Bezek. Spolu s bratrancem Hilmim jeli autem koupit maso od kamaráda Atefa, který měl v Dahijat a-Salamu řeznictví. Atef tam nebyl, což bylo neobvyklé. Abed se na něj zeptal jednoho z pracovníků.

Atef bydlel v jiné části Jeruzaléma, v Kafr Akabu. Tuto hustě obydlenou čtvrť tvořily vysoké, bez ladu a skladu postavené obytné věžáky a stejně jako Dahijat a-Salam byla od zbytku města odříznuta kontrolním stanovištěm – checkpointem – a zdí. Aby se vyhnul každodenním dopravním zácpám a čekání na kontrolách, které mohlo trvat i několik hodin, jezdil do práce oklikou.

Atef hlásil, že někde uvízl, protože je hrozný provoz. Zřejmě někde před ním, na silnici mezi dvěma checkpointy, jedním u uprchlického tábora Kalandia a dalším u vesnice Džaba, došlo k nějaké kolizi. Pár okamžiků nato Abedovi volal synovec. „Nejel dneska Milad na výlet? U Džaby naboural nějaký školní autobus.“

Abedovi se sevřel žaludek. Odešel s Hilmim z řeznictví a nasedl do bratrancova stříbrného džípu. Jeli ranním provozem dolů z kopce, kolem dospívajících kluků, kteří v autodílnách s hebrejskými nápisy začínali opravovat vozy židovským zákazníkům, kolem Miladovy školy a potom podél zdi. Silnice se stáčela kolem sídlišť v osadě Neve Ja'akov a šplhala do prudkého svahu k židovské osadě Geva Binjamin, známé pod jménem Adam. Stejně se jmenoval i Miladův starší bratr.

Na křižovatce u Adama vojáci zastavovali auta, která jela směrem k místu, kde se stala nehoda. Tvořila se fronta. Abed vyskočil z džípu. V domnění, že se jedná o drobnou srážku, se s ním Hilmi rozloučil a jel zpátky.

Pouhý den předtím Abed Miladovu šanci jet na výlet málem zmařil. Ne že by měl nějakou předtuchu, šlo jen o nedbalost.

Byl s Hilmim v Jerichu. Zrovna stál na rovné, prašné planině v nejníže položeném městě na Zemi, desítky metrů pod úrovní moře, když mu zatelefonovala Haifa a ptala se, jestli zaplatil sto šekelů za Miladův školní výlet. Popravdě řečeno na to zapomněl. Haifa nechtěla, aby Milad jel, ale když viděla, jak hrozně si to přeje, nechala se obměkčit. Milad o tom výletě mluvil už několik dní. Když Haifa volala, pobíhal rozrušeně kolem domu jejích rodičů a nemohl se dočkat, až přijde otec a půjdou spolu nakupovat dobroty. Teď bylo pozdě. Jestli to Abed nestihne, než se zavře škola, Milada druhý den ráno nepustí do autobusu.

Bylo odpoledne, ale chladno a zataženo, už se začínalo schylovat k zítřejší bouřce. V dálce ševelily větve datlových palem. Abed řekl Hilmimu, že si musejí pospíšit zpátky.

Hilmi byl v Jerichu za obchodem. Nedávno zdědil sedmdesát tisíc dolarů a chtěl je investovat do pozemků. V Anatě, kde Salamovi žili, už skoro nic ke koupi nebylo. Kdysi to bývalo jedno z nejrozpínavějších měst na Západním břehu Jordánu. Dlouhý pás, který se rozprostíral na východ od stromy lemovaných hor Jeruzaléma až k bledě žlutým kopcům a pouštním vádí na okraji Jericha. Ale Izrael skoro všechnu půdu v této oblasti zkonfiskoval, nebo na ni Abedovi, Hilmimu a lidem z Anaty znemožnil přístup. Z města o rozloze tří tisíc hektarů zbylo dnes sotva dvěstěšedesátihektarové torzo. Proto tedy Jericho.

Abed a Hilmi pospíchali, aby se včas dostali do školy. Najeli na hlavní izraelskou dálnici, vedoucí od východu na západ. Vystoupali na horský hřeben, minuli brány tří židovských osad postavených na anatské půdě a beduínskou vesnici Chán al-Ahmar, jejíž chatrče jsou roztroušeny na pozemku Abedova dědečka. Když odbočili na silnici Abú George, viděli olivové háje, které patřily Abedovi a jeho bratrům, dnes zabrané osadníky. Dále je cesta vedla nedaleko od nechvalně známé oblasti E1, kde Izrael plánoval vystavět několik tisíc nových bytových jednotek a hotelových pokojů, a ještě průmyslovou zónu. Když vystoupali na poslední kopec, projeli kolem osady Anatót a přilehlé vojenské základny, která se rovněž nachází na pozemcích rodiny Salamů.

V Anatě Abed a Hilmi zamířili k budově školy, která stála na samém okraji města, přímo u separační zdi. Areál byl tichý a téměř prázdný. Abed proběhl kovovou bránou a utíkal přes umělý trávník do haly. Řekl sekretářce, že chce zaplatit školní výlet.

„Už je pozdě. Máme zavřeno.“

Abed spěchal po schodech nahoru a našel učitelku, kterou znal, Mufidu. Ta zavolala řediteli, který dal pokyn sekretářce, a Abed šel zpátky dolů zaplatit. Ulehčeně si oddechl. Milad na výlet pojede.

Když Abed na křižovatce v Adamu vystoupil z Hilmiho SUV, pršelo. Měl na sobě dlouhý černý kabát, který si oblékl, protože očekával, že bude bouřka. Jak se blížil k místu nehody, narůstala v něm nervozita. Nakonec skoro běžel. Pak uviděl vojenský džíp, který jel stejným směrem. Zastavil ho a řekl hebrejsky vojákům, že v autobuse možná byl jeho syn. Požádal je, aby ho svezli. Odmítli to. A tak se Abed rozeběhl. Nejdřív autobus neviděl, protože mu ve výhledu bránil osmnáctikolový návěs, stojící napříč přes dva pruhy tříproudé silnice. Mačkaly se tam spousty lidí, viděl i pár známých rodičů, kteří se hnali k bouračce.

„Kde je ten autobus?“ ptal se Abed. „Kde jsou děti?“ Za okamžik ho spatřil převrácený na boku, prázdnou ohořelou karoserii. Abed neviděl žádné děti, žádné učitele, žádné sanitky. V davu zahlédl jednoho bratrance, kterého neměl moc rád, Amína. Před pár lety se spolu ošklivě poprali a Abed skončil v nemocnici. Amín teď pracoval pro Palestinskou organizaci preventivní bezpečnosti, která působila v městských centrech na Západním břehu jako izraelský donucovací orgán. Byl známý jako jeden ze zkorumpovaných policistů, kteří obírali lidi.

„Co se stalo?“ zeptal se Abed.

„Strašná bouračka,“ odpověděl Amín. „Vynesli ohořelá těla z autobusu a položili je na zem.“

Abed s bušícím srdcem odběhl od Amína. Kdo mohl říct něco takového otci? To bylo poprvé, co Abed slyšel o tom, že někdo zemřel. Teď už se té příšerné představy nedokázal zbavit. Abed se nořil hlouběji do davu, v hlavě mu zněla Amínova slova.

Vířily kolem něj zvěsti, které se nesly od úst k ústům: děti ze školky byly odvezeny na kliniku v a-Ramu, dvě minuty cesty odtud; jsou v Ramě, izraelské vojenské základně u vjezdu do a-Ramu; jsou ve zdravotním středisku v Ramalláhu; byly převezeny z Ramalláhu do nemocnice Hadasa na hoře Skopus. Abed se musel rozhodnout, kam má jít. Se svým zeleným průkazem ze Západního břehu nemá dovoleno vstoupit do Jeruzaléma a ptát se v Hadase. Šuškanda o a-Ramu zněla nepravděpodobně, protože tam nebyl žádný špitál. Nejvěrohodněji vypadalo zdravotní středisko v Ramalláhu. Poprosil dva neznámé lidi o svezení. Měli za sebou dvouapůlhodinovou cestu z Džanínu a mířili opačným směrem, ale bez váhání souhlasili.

Trvalo dlouho, než se dostali z kolony kolem místa nehody. Na silnici z Jeruzaléma do Ramalláhu projeli kolem zábavního centra Země dětí, kde touhle dobou už školka měla být. Na střeše mělo jednu z Miladových oblíbených komiksových postaviček, obrovitého SpongeBoba.

V Ramalláhu Abed a ti dva laskaví neznámí lidé nakonec dojeli k nemocnici. Tam panoval naprostý chaos – houkaly sirény sanitek, zdravotníci převáželi raněné děti na pojízdných lůžkách, zděšení rodiče křičeli a plakali, televizní štáby dělaly rozhovory s nemocničním personálem. Abed si razil cestu tím blázincem se sevřeným hrdlem a splašeným srdcem a snažil se potlačit narůstající děs. Ale mysl ho neposlouchala. Místo toho se soustředila na jednu neodbytnou myšlenku: Je to trest za to, co jsem provedl Asmahan?

Část první

Tři svatby

I

Každý, kdo znal Abeda za jeho mládí, by vám řekl, že je mu souzeno, aby si vzal jistou dívku. Nebyla to však Haifa ani Asmahan. Byla to dívka jménem Ghazl.

Poznali se v polovině osmdesátých let, kdy byla Anata klidná a venkovská, spíš vesnice než město. Čtrnáctiletá Ghazl chodila do prvního ročníku anatské dívčí školy. Abed byl v posledním ročníku chlapecké školy naproti přes ulici. V těch dobách se v Anatě všichni navzájem znali. Více než polovina vesnice pocházela z některé ze tří velkých rodin, jež měly téhož společného předka, muže jménem Alawi. Abedova rodina, Salamovi, byla největší. Druhá největší byla rodina Ghazl, Hamdanovi.

Rodovou linii samotného Alawiho bylo možné sledovat až k člověku, který založil Anatu a byl potomkem zakladatele súfismu z 12. století. Jmenoval se Abdel Salám Rifaj. Tento muž přicestoval z Iráku, aby navštívil mešitu al-Aksá v Jeruzalémě, a potom se usadil v Anatě, která byla snad pojmenována po kanaánské bohyni Anát nebo po biblickém městě Anatót. V dětství Abed a jeho sourozenci chodili po silnici ke kamenné hrobce Abdela Saláma Rifaje a zapalovali svíčky v klenuté svatyni. Ta se později stala místem odpočinku pro izraelské vojáky, po kterých tu zůstávaly nedopalky cigaret a prázdné lahve od piva.

Abed bydlel pod kopcem pár desítek metrů od dívčí školy, v prvním patře dvoupodlažního vápencového domu. Přízemí sloužilo jako chlév pro kozy a ovce a kurník pro slepice. Abedův otec miloval zvířata, a kozy zvlášť. Dával jim semínka, oříšky nebo sladkosti. Dospívající Abed někdy brával ovce na pastvu do údolíčka mezi Anatou a novou židovskou osadou Pisgat Ze'ev.

Za Abedova mládí obklopovala Anatu neohraničená pšeničná a čočková pole a po krajině byly roztroušeny olivovníky a fíkovníky. Velké rodiny spávaly pohromadě v jedné místnosti na podlaze pokryté tenkými matracemi. Domy měly záchody venku a ženy nosily na hlavě velké džbány s vodou z nedalekého pramene. Každý pátek se do obývacího pokoje donesly obrovské džbery a všechny děti se koupaly. Potom se s mokrými vlasy a v čistých šatech postavily do řady a jedno po druhém políbením ruky děkovaly svým otcům. Na oplátku od nich dostávaly pusu na čelo a příslib útěchy a blaženosti, požehnání na'eeman.

Anata se začala měnit poté, co ji a celý Západní břeh během války v roce 1967 dobyl Izrael. Do té doby tuto oblast spravovalo Jordánsko. V následujících desetiletích Izrael podnikal celou řadu opatření k její judaizaci a okupovaná území se pod jeho vlivem demograficky i geograficky proměňovala. Vláda kousek po kousku v Anatě zabírala půdu, vydala stovky demoličních příkazů, část města připojila k Jeruzalému a centrum města ohraničila nově postavenou zdí. Zbytek zkonfiskovala a vybudovala v něm čtyři osady, několik osadnických stanic neboli outpostů, vojenskou základnu a dálnici, která byla uprostřed rozdělena další zdí, aby osadníci neviděli provoz v palestinské části. Městské přírodní koupaliště a pramen se staly izraelskou přírodní rezervací, do níž měli osadníci z Anatótu přístup zdarma, ale od lidí z Anaty se vybíralo vstupné. Cesta k prameni vedla přes osadu, do níž Palestinci nemohli vstoupit bez zvláštního povolení, proto museli volit jinou trasu s dlouhou zajížďkou po rozbité polní cestě.

Palestince z Anaty rok od roku pohlcovala městská struktura expandujícího Jeruzaléma, který spolkl Staré město i zbytek Východního Jeruzaléma, ale také půdu více než dvou tuctů přilehlých vesnic, které byly všechny zabrány Izraelem. Obyvatelé Anaty jezdili auty po izraelských víceproudých dálnicích, nakupovali jídlo v řetězcích jeho supermarketů, používali hebrejštinu v kancelářích jeho výškových budov, v nákupních centrech a kinech. Společenské zvyklosti v Anatě se však nezměnily. Předmanželské vztahy byly zakázány, manželství bývala často sjednávána, a aby se v rodině udržel majetek a půda, uzavírali spolu sňatky bratranci a sestřenice. Nepřátelé vůči sobě navenek projevovali velkou zdvořilost a životní osudy silně ovlivňovala pověst domácnosti. Vzpurná dcera mohla všem sestrám zmařit vyhlídky na sňatek a celé drama bylo zahaleno do obřadných a zdvořilostních proslovů.

Jestliže tedy Anata připomínala předindustriální vesnici 18. století, Abed se narodil do její elity. Oba jeho dědové – kteří byli bratři – zastávali v různých obdobích funkci muchtara, náčelníka vesnice, a společně vlastnili většinu půdy. Avšak spolu s tím, jak izraelská vláda zabavovala jejich pozemky a jejich jmění se scvrkávalo, slábla i důležitost muchtarů. Počátkem osmdesátých let měl funkci převzít Abedův otec. On však tuto roli odmítl, protože prý dnes spočívá hlavně v tom, že muchtar ukazuje okupantům domy mužů, které chtějí zatknout.

Abedův otec byl hrdý muž, který zřídka dával najevo roztrpčení nad ztrátami, které utrpěl, ať už materiálními či duchovními. Jeho první láskou byla žena z rodiny Hamdanových, ale jeho otec a strýc naplánovali, že se ožení se svou sestřenicí, aby se vyhnuli rozdělení rodových pozemků. Rodiče dívky, kterou miloval, také jejich vztahu nepřáli, protože mezi Salamovými a Hamdanovými panovala rivalita. Jakmile se o tužbách mladého Salamy dozvěděli, provdali dívku za jejího bratrance. Abedovu otci nezbylo než respektovat přání rodiny a souhlasit s domluveným sňatkem.

Když se Abed zamiloval do Ghazl Hamdanové, napadlo ho, jestli tím nenaplňuje otcův překažený osud. Po večerech tajně psával Ghazl psaníčka. Ráno je dával některé sousedce nebo spolužačce, aby jí je ve škole předaly. Často v těch vzkazech bývaly instrukce, aby v určitý čas zvedla telefon. Dívka bydlela ve čtvrti Dahijat a-Salam (tehdy zvané Nová Anata), kterou Izrael anektoval a připojil ji k Jeruzalému, takže u nich v domě byla telefonní linka. Domy v ostatních částech Anaty telefon neměly. Po škole Abed jezdil autobusem k Damašské bráně ve Východním Jeruzalémě. Šel pěšky na poštu v Saláhaddínově ulici, hlavní obchodní třídě, a ve smluvený čas zastrčil žeton do telefonního automatu. Hovořili spolu tak dlouho, jak to bylo možné, což často vůbec moc dlouho nebylo. Pokud vešli do pokoje Ghazlini rodiče, dívka začala Abeda oslovovat ženským jménem a potom rychle hovor ukončila. Mnohokrát se stávalo, že si sotva řekli ahoj, než Abed podle monotónního bzučení hluchého telefonu zjistil, že byl uprostřed věty přerušen.

Tvořili pěkný pár. Abed byl snědý, vysoký a štíhlý. Měl výraznou čelist, zamyšlený pohled a příjemné, nenucené vystupování. Také husté, po stranách na krátko ostříhané vlasy a později ke svým rozpakům i knírek. V hluboce rozhalené košili připomínal palestinského Jamese Deana. Ghazl měla velké oči mandlového tvaru a ďolíček v pravé tváři. Vypadala jako její otec. Z její tváře stejně jako z té jeho vyzařovala dobrosrdečnost.

Abedova nejstarší a nejmilejší sestra Nahíl žila v Dahijat a-Salamu s manželem Abú Wisámem kousek od domu, v němž bydlela Ghazl. Abed ze sestřina domu rád Ghazl špehoval, když vyšla na střechu nebo na balkon, což byla jediná místa pod širým nebem, kde se objevovala s nezakrytými vlasy.

Abed nebyl nábožensky založený a neuznával hidžáb. Žádná z jeho sester ho před svatbou nenosila a Nahíl si ho neoblékala ani potom. Zvláště mezi smetánkou byl hidžáb k vidění čím dál tím méně. Když Abed v roce 1986 končil střední školu, v Anatě si vlasy zakrývala méně než polovina dívek. Ale nevadilo mu, že Ghazl hidžáb nosí. Věděl, že to dělá z úcty ke svému otci, který byl zbožný, a že v jiných ohledech je mnohem méně upjatá než její vrstevnice. Rodiče jí také poskytovali větší nezávislost. Její otec byl přívětivý a důvěřivý a její matka pocházela ze Silvanu, čtvrti v centrálním Jeruzalémě přímo pod mešitou al-Aksá, takže si osvojila moderní městské způsoby. Právě jejich shovívavost umožnila Ghazl a Abedovi, aby se vídali tak často, jak se vídali. Přinejmenším zpočátku, než se jejich tajné námluvy mohly skutečně rozvinout pod rouškou společného politického boje.

První intifáda vypukla v prosinci 1987, rok a půl poté, co Abed dokončil střední školu. Začala jako série spontánních protestů, když se v Gaze srazilo nákladní auto Izraelských obranných sil s osobním vozidlem a zabilo čtyři palestinské dělníky. Šířící se protesty rozdmychávala léta trvající zlost na „politiku železné pěsti“, uplatňovanou izraelským ministrem obrany. Nepokoje se rychle proměnily v první organizované masové povstání proti okupaci. V nesčetných pouličních bitkách se mladí Palestinci s kameny v rukou utkávali s izraelskými jednotkami vybavenými obrněnými vozy a útočnými puškami. Pro všechny Palestince – chudé i bohaté, nevěřící i zbožné, křesťany i muslimy, uprchlíky i starousedlíky, uvězněné i vyhnané – to byla doba bolestné oběti. Izraelským odhodláním rozdrtit povstání trpěli všichni, takže se vyhýbali známkám okázalosti a třídní odlišnosti. Přísní sekularisté dokonce schvalovali hidžáb, aby dali najevo národní solidaritu.

Města byla obležena, byly vyhlášeny zákazy vycházení, tenčily se zásoby. Lidé přicházeli o práci, zavíraly se školy, docházelo k věznění dětí, mučení manželů, zabíjení otců, mrzačení synů. Vojáci zlámali tolik kostí, že jim při tom praskaly obušky. Podle izraelského listu Kol Hazman „se typy obušků několikrát vyměnily, protože byly příliš slabé a lámaly se, až je nakonec nahradily železné tyče, a když ty se ohýbaly, tak se začaly používat klacky z pružného plastu“. Během šest let trvajícího povstání zabili izraelští vojáci a civilisté více než 1100 Palestinců. Dalších 130 tisíc bylo zraněno a asi 120 tisíc uvězněno. V těch letech měl Izrael v přepočtu na jednoho obyvatele nejvíc vězňů na světě.

Izraelské ozbrojené síly zavřely všechny palestinské univerzity, takže Abed nemohl studovat. Po ukončení střední školy doufal, že půjde na studia do ciziny. Jeho blízký přítel Usáma Radžábí navrhoval, aby si dali přihlášku na univerzitu do Sovětského svazu. Organizace pro osvobození Palestiny nabízela stipendia ve spřízněných socialistických státech. Abed se chtěl k Usámovi připojit, nejprve však musel získat pas a k tomu potřeboval otcovu pomoc. Izrael svým občanům na okupovaných územích pasy nevydával. Abedův otec měl jordánský pas, který dostal, když byl Západní břeh pod správou hášimovského království, takže Abed se mohl pokusit požádat o pas v Jordánsku. Jenže otec mu pomoc odepřel – prohlásil, že nedovolí, aby jeho syn opustil Palestinu a stal se komunistou. Usáma odjel bez Abeda.

V čele odborových a politických organizací, které daly vzniknout intifádě, stála v Anatě i jinde na Západním břehu Demokratická fronta pro osvobození Palestiny, marxisticko-leninistická frakce OOP. Jejím místním lídrem nebyl nikdo jiný než Abedův švagr Abú Wisám. Tento drobný, duchaplný a hovorný intelektuál vstoupil do skupiny v sedmdesátých letech. Studoval v Bejrútu, kde byl vyškolen ve špionáži, získal znalosti o výbušninách, osvojil si stranickou ideologii, učil se o světových revolucích a sionistickém hnutí. Když přijel do Anaty navštívit rodiče, zatkli ho za členství v DFOP, což byla ilegální organizace, stejně jako všechny frakce OOP. Během patnácti měsíců ve vězení četl důležité marxistické texty. Krátce poté se zasnoubil s tehdy šestnáctiletou Nahíl. Abedovi bylo dvanáct. Od této chvíle měl Abú Wisám Abeda vyhlédnutého pro revoluci. Hned jak začala intifáda, naverboval ho do strany.

Nešlo jen o to, aby rozšířil řady členů frakce. Abú Wisám tímto způsobem Abeda také chránil. Palestina byla plná kolaborantů a jistě patřila k jedné z nejvíce infiltrovaných společností v dějinách cizí okupace a koloniální nadvlády. V Demokratické frontě Abú Wisám aspoň věděl, komu se dá věřit. Jednou jeden mladý příslušník konkurenčního hnutí Fatah rozdával peníze, které údajně dostal od strýce ze Spojených států. Strýc prý chtěl podporovat intifádu a finance měly jít na nákup tenisek pro zradikalizované mladíky, kterým se říkalo šabáb. Hoch se tak mohl začít prosazovat jako vůdce.

Každému mladému aktivistovi dal pět jordánských dinárů, akorát na nové bílé tenisky Nike, ve kterých se bude lépe běhat, až začnou létat střely. Abed si ty peníze vzal, ale když to Abú Wisám zjistil, donutil ho, aby je okamžitě vrátil. Věděl, že je to léčka: finance pocházely od Izraelců. Ti chtěli vidět, který z mladých radikálů se zapojil do protestů a kdo je náchylný k tomu, aby se dal koupit. Každý z chlapců, který si peníze vzal, byl později zatčen, izraelští vojáci ho uprostřed noci vyvlekli z domu. Abed toho byl díky Abú Wisámovi ušetřen.

Přestože většina mužů z Abedovy rodiny náležela k hnutí Fatah vedenému Jásirem Arafatem, Abed v něj neměl důvěru. Připadalo mu, že Fatah má vždycky plná ústa prázdných řečí. Toto přesvědčení během let sílilo, když viděl, jak se jeho lídři zpronevěřují téměř všem zásadám, potom se vyvlékají i z kompromisů, až se nakonec po intifádě ocitli v roli izraelských goril. Demokratická fronta Abeda přitahovala tím, že se na místě – v Anatě, v Jeruzalémě a ostatních částech Západního břehu – s velkou vážností zaměřovala na vybudování lokálního hnutí pro osvobození Palestiny.

DFOP podporovala Abedovo přání jít za Usámou studovat do Sovětského svazu. Ghazl ho také povzbuzovala. Abed chtěl obhajovat narůstající řady palestinských politických vězňů. Od té doby, co Usáma odešel, Abed každý rok žádal otce o svolení, aby mohl jet za ním, ale otec každý rok řekl ne.

Abed tedy trčel v Anatě a pracoval na stavbě. Zároveň se stal výraznou postavou Demokratické fronty a jejích odborů, Bloku dělnické jednoty. Organizoval protesty, prováděl nábor nových členů a distribuoval bajánát, pravidelné zprávy intifády, které koordinovaly akce lékárníků, doktorů, právníků, učitelů, majitelů obchodů, vlastníků domů a místních výborů. Poskytovaly instrukce o tom, kdy stávkovat, co bojkotovat, kteří veřejní činitelé by měli odstoupit, která izraelská nařízení mají být ignorována a kam napochodovat a zatarasit dopravu do osad. Držení bajánát nebo jakéhokoli jiného „propagačního materiálu“ OOP bylo trestným činem, vlastně „jakékoli zveřejnění oznámení, plakátu, fotografie, letáku nebo jiného dokumentu obsahujícího materiál s politickým významem“.

Bajánát musely být vydávány a distribuovány potají. Prostředky, které k tomu sloužily, se neustále měnily, protože Izrael zabavoval letáky a příležitostně i tiskařské stroje, na nichž byly tištěny. Jednou Abed dostal bajánát od mladé Evropanky, která projížděla kontrolním stanovištěm a letáky měla schované pod podložkou v kufru auta. Abed si nacpal velké novinové archy pod tričko a v prázdné uličce anatského supermarketu je rozházel po podlaze. V noci spolu s ostatními šabáb sprejoval po Anatě texty bajánát na zdi.

Jednou odpoledne, několik týdnů po začátku povstání, šla Nahíl na demonstraci DFOP u Damašské brány. Předtím si zajistila alibi. Pokoušeli se s Abú Wisámem o dítě a Nahíl potřebovala podstoupit těhotenský test. Zatelefonovala na kliniku v Saláhaddínově ulici a domluvila si prohlídku na dobu těsně před demonstrací. S výsledkem testu v ruce se přidala k přátelům před zdmi Starého města a začala mávat nelegální palestinskou vlajkou. Přiřítily se izraelské bezpečnostní síly, ale těsně předtím, než Nahíl popadly, jí jeden kamarád vytrhl vlajku z ruky a utekl s ní pryč. Nahíl odvezli do vazby v Západním Jeruzalémě do Ruského dvora, kterému Palestinci říkali Moskobija. Za ukazování palestinské vlajky mohla být Nahíl odsouzena k několika i mnoho měsícům vězení. Nebyla však přistižena s vlajkou v ruce a mohla poukázat na datum a čas svého těhotenského testu. Tvrdila, že se prostě jen ocitla v nesprávný čas na nesprávném místě. Strávila ve vězení jenom deset dní.

Test byl negativní, ale Nahíl otěhotněla o něco později, během prvního ramadánu za intifády. Její syn se narodil v lednu 1989, rok po začátku povstání. Když byly chlapečkovi dva měsíce, Abú Wisáma za jeho angažmá v DFOP zatkli. Byl to jeho třetí pobyt v izraelském vězení a druhý od té doby, co se oženil s Nahíl. Tentokrát zůstal ve vězení skoro rok. Když se anatská DFOP ocitla bez lídra, Abed jeho roli převzal.

Většinu té doby pomáhal sestře s dítětem, spal v jejím domě, nablízku Ghazl, která tehdy končila poslední ročník střední školy. Abed získal Ghazl pro Demokratickou frontu a teď jí dal na starost nábor a vzdělávání dalších dívek. Ghazl na to byla dobrá. Když šel Abú Wisám do vězení, bylo ve skupině pětadvacet mladých aktivistek. Než se vrátil, Ghazl jejich počet zdvojnásobila.

Nahílin dům na kopci v Dahijat a-Salamu poskytoval Abedovi a jeho přátelům dobrou pozorovací základnu. Mohli odtud sledovat izraelské vojáky, jak přicházejí zezdola skrz Anatu, nebo z uprchlického tábora Šuafat nad ní. Tábor Šuafat byl dějištěm častých demonstrací a jednou z prvních jeruzalémských čtvrtí, ve které na začátku povstání vyhlásili zákaz vycházení.

Abed a lidé z Anaty říkali obyvatelům Šuafatu Thawaalové – lidé z Bejt Thulu. To byla vesnice kousek od Jeruzaléma, z níž sem byly vyhnány některé z největších rodin v táboře už v roce 1948, když sionistické síly založily Izrael. Abed neměl některé Thawaaly moc rád, ale nesmělo se to říkat, protože uprchlíci byli tlukoucím srdcem palestinského národního hnutí – jeho zakladateli, exilovými vůdci, jeho vlivným symbolem a ztělesněním palestinského požadavku na návrat domů. Abed jim měl za zlé, že se chovají, jako by byli jediní obránci Palestiny, jaksi lepší než lidé, kteří zůstali na své půdě. Podle něj uprchlíci v táboře vytvářeli falešný obraz Palestinců jakožto žebráků, kteří žijí z přídělů OSN, a všem ztěžovali život tím, že blokovali silnice, kdykoli došlo k roztržce mezi rodinami.

Tábor Šuafat byl také útočištěm narkomanů a dealerů a Abed viděl, jak si tam izraelští vojáci kupují hašiš a jiné drogy. Někde jinde by to mohl být jen společenský nešvar, ale v palestinském kontextu to byl národní problém. Izrael často verboval kolaboranty pod pohrůžkou, že jejich konzervativním rodinám a sousedům ukáže skutečné nebo zfalšované fotografie jejich prohřešků, zejména sexuálních. Dealeři a drogově závislí byli součástí izraelských nástrah, proto byli považováni za hrozbu pro povstání. V noci si Abed a ostatní šabáb zakrývali obličej maskou a pouštěli se do bitek s dealery, aby vyčistili ulice od potenciálních kolaborantů.

Bitky mezi Palestinci patřily k nejnepříjemnějším aspektům intifády a byly rozšířenější, než si byl kdokoli ochoten připustit. Stovky jejich účastníků přišly o život a nesčetné množství dalších utrpělo zranění. Abed byl mezi nimi.

Ghazlina instruktorka v Demokratické frontě Ola Džauniová byla studentka vysoké školy, která měla na starost nábor a vzdělávání žen v Jeruzalémě a ve vesnicích na sever od města. Účastnila se všech protestů a podávala hlášení přímo vyššímu vedení. Abed Olu obdivoval. Byla silná, chytrá a samostatná. Protože byla také hezká a nebyla z Anaty, lidé tam na ni na ulici uhranutě zírali a přilákala i pozornost místních šabáb z Fatahu. Ti na ni pokřikovali, když přišla do města za Ghazl a dalšími aktivistkami DFOP.

Jeden člen Fatahu přešel do útoku. Byl to Ahmad Salama, jeden z Abedových bratranců. Objevil se v dívčí škole a shazoval Olu před studentkami. Potom chodil do domů děvčat z Demokratické fronty včetně Ghazl a říkal jejich rodičům, že Ola má špatnou pověst a jejich dcery by se s ní neměly stýkat. Ghazlin otec Olu znal, protože je často navštěvovala, proto ji bránil a Ahmada z domu vyhodil.

Když šla jednoho dne Ola po Saláhaddínově ulici, Ahmad s několika kamarády z Fatahu ji začal obtěžovat přisprostlými sexuálními narážkami: „Hej, Olo, vlez si k nám do auta, zažiješ prima jízdu.“ Ola se styděla, ale držela hlavu vzhůru. Nejdřív jim vynadala a pak si jich přestala všímat. Když přišla domů, řekla o tom pokřikování svým dvěma bratrům. Ti se večer vypravili do Anaty najít Ahmada. Aniž by se představili, řekli mu, že s ním potřebují mluvit kvůli intifádě, a Ahmad s nimi odešel. Odvezli ho kousek dál do vesnice Hizma. Tam Olini bratři odhalili svou pravou identitu, zmlátili ho a nechali ho tam.

Ahmad neměl těžká zranění, ale chtěl se pomstít. Namluvil přátelům a rodině, že ho unesla a zbila DFOP. O obtěžování Oly a odvetě jejích bratrů se nezmínil. Polovina Salamů v Anatě teď vystartovala na Abeda, místního lídra DFOP, a chtěla vědět, proč nařídil útok na člena rodiny. Abed neměl potuchy, o čem to mluví, a trval na tom, že DFOP Ahmadovi nic neudělala. Věc tím skončila, nebo tak to aspoň Abedovi řekli.

Za pár měsíců navštívili Abeda tři členové DFOP z Jeruzaléma. Přišli si pohovořit o koordinaci nějakých akcí pro intifádu. Po schůzce je šel Abed doprovodit na autobus do Jeruzaléma, když v tom se před nimi zničehonic vynořil Ahmad a jeho mnohem větší bratr Amín.

Ahmad popadl jednoho z Abedových hostů a obvinil ho, že patří k jeho únoscům. Abed zatáhl Ahmada za paži. „Nemluv s mými hosty,“ zarazil ho. „Jestli máš problém, vyříkej si to se mnou.“ To už se kolem shromáždil dav. Abed naléhal na návštěvníky, aby rychle nastoupili do autobusu a odjeli. „Schyluje se k bitce,“ řekl, „a s vámi to nemá nic společného.“

Když se obrátil, Ahmad i Amín vytáhli nůž. Všichni tři se začali prát a lidé v davu se snažili zasáhnout a rvačku ukončit. Právě v tu chvíli zahlédl Abed svého staršího bratra Naela, druhorozeného syna a černou ovci rodiny. Nael se zapletl s několika drogovými dealery z tábora Šuafat a sám byl závislý, užíval všechno od hašiše po heroin. Kradl, lhal, nikdy nepracoval a zaplétal se do šarvátek, kvůli nimž se rodina dostávala do potíží s dalšími rodinami. Vodil do domu Salamových dealery i narkomany, včetně Izraelců, a policie tam pak přijela udělat šťáru a hledala drogy.

Nael působil rodičům velké trápení. Vyzkoušeli všechno možné, a nakonec se ho Abedův otec zřekl. Prohlásil, že Nael není jeho syn, odmítal s ním mluvit a zakázal mu jíst s rodinou. Abedova matka mu nosila jídlo do pokoje. Říkala, že je nemocný a potřebuje pomoct, ale Abed měl dojem, že ho prostě jen měla nejraději. Stejně jako otec, ztratil Abed k Naelovi veškerou úctu. Už o něm ani nepřemýšlel jako o svém starším bratrovi. Jelikož Nael byl vyřazen, a nejstarší Wael žil už mnoho let v Jordánsku, převzal roli zodpovědného syna on.

Nael vystoupil z davu na zastávce autobusu a postavil se proti Amínovi. Abed s Ahmadem se zatím spolu prali. Když se je přihlížející snažili od sebe odtrhnout, Abed zasadil Ahmadovi prudkou ránu do obličeje a srazil ho k zemi, až narazil lebkou o dlažbu.

„Kde jsi ho našla?“ zeptala se Ghazl tety.

„Na ulici pod naším domem.“