V tlamě lidožrouta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihynastole.cz

www.albatrosmedia.cz

Jaroslav Krupka

Název knihy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Jaroslav Krupka, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-7448-533-6

ISBN e-knihy 978-80-7448-542-8 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7448-543-5 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7448-541-1 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Úvod

Snad celý svět si v červnu 2025 připomněl 50. výročí premiéry filmu Čelisti, slavného „žraločího hororu“, který navždy změnil filmový průmysl – a bohužel také neplánovaně a negativně ovlivnil celé populace žraloků, jež se staly cílem bezohledných nájezdů trofejních lovců.

Čelisti odstartovaly boom i dalších zvířecích filmů, v nichž záporného hrdinu – doslova ztělesněné zlo – představovalo zvíře. A to nikoli nějaký fantazijní, bájný či prehistorický tvor jako King Kong či Godzilla, ale běžný savec, s nímž se lidé skutečně mohou setkat. Jen rok po Čelistech přišel do kin film Grizzly, nepokrytě používající podobné postupy vyprávění, jen v roli krvelačného monstra namísto žraloka vystupoval medvěd. Oba filmy končily stejně – dobro vítězí, když nebezpečný zabiják vyletí do povětří.

I proto vznikla tato knížka, zabývající se skutečnými historickými případy útoků velkých zvířat (medvědů, žraloků a velkých kočkovitých šelem) na člověka. Ukazuje, že přes možnou fatálnost a tragičnost takového střetu nejsou zvířata žádné vraždící bestie. Na počátku jejich proměny v lovce lidské kořisti stál většinou sám člověk. On byl tím, kdo vstoupil do jejich přirozeného prostředí, kdo je častokrát připravil o jejich běžnou kořist a kdo měl mnohdy na svědomí i to, že se jim původní kořist stala zcela nedosažitelnou, například v důsledku zranění. V pozadí zvířecích útoků na lidi není predátorská zlotřilost, ale nejčastěji lidské chování. A lidé také mají šanci přizpůsobit své chování tak, aby k podobným útokům docházelo co nejméně.

Poslední kapitoly se věnují fenoménu tajemných a dosud nevysvětlených příběhů, v nichž mohl hrát hlavní roli predátor, jehož identitu dodnes neznáme. Jakým tvorem mohla být ve skutečnosti záhadná gévaudanská bestie, která koncem 18. století děsila celou Francii? Kde se vzala zpráva o plachetnici Rachel Cohen, v jejímž trupu se našlo zaseknutých sedmnáct obrovitých zubů uspořádaných do půloblouku, odpovídajícího rybí tlamě o dvoumetrovém průměru? Proč se v několika českých kronikách dočteme o pozorování hadů a draků létajících v povětří? A před čím prchali uprostřed noci účastníci Ďatlovovy výpravy?

Laskavý čtenář mi snad odpustí drobný vtípek, jehož jsem se dopustil zařazením úplně poslední kapitoly o tajemném kočičím rozparovači, který si nezadal se svým slavnějším jmenovcem a v roce 2015 děsil celý Londýn. Připadalo mi pozoruhodné, že i v dnešní neromantické době sociálních sítí a „života v přímém přenosu“ může vzniknout až mysteriózní příběh o neznámém „zlu“ – a že tento příběh je navíc dokonalou ilustrací, jak ty největší záhady mohou mít ta nejprostší rozuzlení.

Přeji vám příjemné čtení.

Jaroslav Krupka

MEDVĚDi

Příběh skutečného Revenanta

Psalo se datum 25. srpna 1823 a bylo pondělí, když se prý začal v Jižní Dakotě psát jeden neobvyklý příběh. Medvědice chránící mláďata tam měla napadnout a strašlivým způsobem zřídit lovce kožešin Hugha Glasse, aby nakonec podlehla jeho pušce a noži. Glassovi druhové údajně uložili jeho tělo do provizorního hrobu a pak ho uprostřed divočiny opustili. V roce 2015 připomněl tuto legendu film Revenant s Leonardem DiCapriem v hlavní roli. Skutečný obraz tehdejších událostí se však hledá jen těžko.

Základ filmového příběhu režiséra Alejandra G. Iñárritua může být pravdivý: i skutečný Hugh Glass se údajně musel po medvědím útoku prodírat na vlastní pěst zamrzlou divočinou a urazit více než 3000 kilometrů, aby se dostal zpět ke svým. A i jeho při tom prý poháněla touha po pomstě. Motiv jeho jednání však nebyl tak srdcervoucí jako ve filmu. Vraždu svého syna pomstít nechtěl.

„Film se zčásti opírá o vynikající historický román Michaela Punkeho Zmrtvýchvstání (The Revenant). Ale zatímco Punke se pevně držel známých faktů a věrohodných dohadů, Iñárritu sentimentalizoval příběh o pomstě tím, že vymyslel pro Glasse další rodinný motiv a dovedl ho k vykoupení,“ porovnával před lety filmový příběh se skutečností novinář Richard Grant z amerického časopisu Kovbojové a indiáni (Cowboys & Indians).

Historik Edgeley W. Todd z Univerzity Johnse Hopkinse upozorňuje navíc na to, že i autenticita samotného Glassova příběhu je velmi sporná. Na veřejnosti se totiž tento příběh poprvé objevil ve formě nepodepsané povídky, kterou v roce 1825 zveřejnil filadelfský časopis The Port Folio, odkud ji později začaly přebírat různé noviny. Autor povídky zůstal v anonymitě, ale později se prý ukázalo, že to byl James Hall, bratr šéfredaktora Port Folia. Je tedy otázka, co z příběhu se opravdu stalo a co už představuje nános legendy.

Pirátem a indiánem

Kdo byl skutečný Hugh Glass? Narodil se pravděpodobně v Pensylvánii mezi lety 1775 a 1783, údajně skotsko-irským rodičům.

„Podle obvyklého příběhu, který vyprávějí horalové a jenž později zapsal Phillip St. George Cooke a další, se Glass jako mladý muž vydal na moře, stal se kapitánem lodi a poté byl zajat piráty pracujícími pro louisianského piráta Jeana Lafitta. Když musel volit mezi smrtí a prací pro Lafitta, zvolil si pirátství a rok se plavil pod lebkou a zkříženými hnáty,“ uvádí Richard Grant.

Většinou byl Hugh Glass vnímán jako důvěryhodný a čestný, i když trochu zvláštní muž. Jeden současník ho popsal jako „odvážného, troufalého, bezohledného a do značné míry excentrického muže; přesto s velkým talentem a intelektuální i fyzickou silou. Při nebezpečném životě, který vedl, však nad všechny jeho ostatní vlastnosti vynikala jeho statečnost.“

V roce 1818 Glass ještě s jedním společníkem unikli z Lafittovy posádky na ostrově Galveston a brodili se přes mělčiny k texaskému pobřeží. Protože se báli kanibalských Karankawů, vydali se na sever. Podařilo se jim uniknout Komančům a Kajovům, ale nakonec je na území dnešního Kansasu zajali Póniové. Glassův společník údajně v jejich rukách skonal mučednickou smrtí, probodán smolnými třískami, které v době, kdy ještě dýchal, Póniové zapálili, Glass sám se měl zachránit tím, že měl u sebe cinabarit (rumělku) a byl ochoten indiánům ukázat, jak si z ní vyrobit ceněnou červenou válečnou barvu.

Jeden náčelník si ho oblíbil a Glass se stal na čtyři roky členem pónijské tlupy. Právě tam si měl osvojit všechny dovednosti přežití v divočině, které mu později zachránily život.

Indiánský přepad a střet s medvědem

V roce 1822 navštívil spolu s několika dalšími indiány St. Louis, kde si všiml plakátu společnosti The Rocky Mountain Fur Company podnikatelů Williama Henryho Ashleye a Andrewa Henryho, hledajícího stovku odvážných dobrodruhů, kteří by podnikli výpravu do oblasti kolem horní Missouri a v drsném prostředí severních Velkých plání a Skalnatých hor získali bobří kůže.

Legendární střetnutí trappera Hugha Glasse s rozzuřenou medvědicí ztvárněné dobovým novinovým kreslířem

Hraničář Hugh Glass napaden medvědicí, zněl popisek k článku novináře Charlese M. Russella, jenž se ke slavnému příběhu přežití vrátil zhruba sto let poté, co se udál

Účastníky této výpravy se stala celá řada později proslulých horalů a zálesáků: například Jim Bridger, James Beckwourth, John S. Fitzgerald nebo Jedediah Smith. A také Glass, jenž se odpoutal od indiánů a nabídl se společnosti jako lovec a trapper (pokladač sklapovacích pastí na bobry).

Expedice vyplula na bezmála 2,5 tisíce kilometrů dlouhou pouť po řece Missouri, přičemž si opatřovala kožešiny nejen lovem, ale také čilým obchodem s Arikary žijícími kolem. To se však ukázalo jako kámen úrazu. Arikarové sice nějakou dobu s výpravou obchodovali, ale nakonec došli zřejmě k závěru, že by mohli mít jak kůže, tak i zbraně a peníze, jimiž běloši platili, a v červnu roku 1823 výpravu napadli v jejím tábořišti u řeky v oblasti dnešní Jižní Dakoty. Dvanáct mužů bylo zabito, dalších dvanáct včetně Glasse utrpělo zranění.

Ve snaze uniknout Arikarům se přeživší vydali přes pustinu pěšky k 800 kilometrů vzdálené vojenské pevnosti na řece Yellowstone, kde doufali najít bezpečí.

V pondělí 25. srpna 1823 se Glass odpoutal od výpravy a zašel do lesa, aby něco ulovil, ale místo srnce či jelena narazil na nebezpečnější společnost: obrovskou medvědici grizzly s mláďaty. Ve chvíli, kdy se na něho vrhla, do ní vypálil, ale musel vědět, že ani kulka z pušky ráže 0,53 útočícího medvěda grizzly nezastaví.

Železná socha Hugha Glasse, zachycující legendární událost jeho života, se nachází v Jižní Dakotě. Socha v životní velikosti je součástí Muzea Velké řeky (Grand River Museum) a stojí zhruba 40 kilometrů od místa, kde k samotnému útoku medvědice došlo

Podle Punkeho románu mu medvědice rozdrásala krk a záda, rozervala kůži na hlavě, zahryzla se do jeho zátylku a způsobila mu do masa hluboké otevřené rány.

Ve filmu Glass rozlícenou šelmu nakonec ubodal a dorazil dalším výstřelem, pravděpodobnější je však spíše verze, kterou uvádí Clay Landry na stránce Hugh Glass; a sice, že medvědici zabili ostatní lovci, kteří slyšeli Glasse řvát a přiběhli mu na pomoc.

Nyní ovázali svému krvácejícímu druhovi rány, podle Landryho si však byli téměř jisti, že to Glass do rána „zabalí“.

Když se k němu ale druhý den za svítání vrátili, muž k jejich úžasu stále žil. Vedoucí výpravy, Ashleyho partner Andrew Henry, proto nařídil vyrobit z větví primitivní nosítka a vzít na nich Glasse s sebou. Na místě zůstávat nechtěl: v okolí se stále potulovali nepřátelští indiáni a nejlepším způsobem, jak se před nimi chránit, bylo zůstat v pohybu.

Zrada v divočině

Výprava se pak vlekla i s Glassem na nosítkách další dva dny a situace se ukazovala jako neúnosná. Zraněný lovec stále žil, ale péče o něj ostatní významně zpomalovala a blížila se zima. Henry tak musel jako vůdce řešit otázku, zda stojí za to tuto agónii prodlužovat, když byl stejně jako všichni ostatní přesvědčen, že Hugh tak jako tak stejně brzy zemře.

Obraz Alfreda Jacoba Millera zachycuje společné posezení bílých zálesáků s příslušníky místních indiánských kmenů u táborového ohně, k čemuž za časů Hugha Glasse opravdu docházelo. Některé kmeny s bělochy válčily, ale výjimkou nebyly ani přátelské vztahy

Nakonec se rozhodl zraněného kamaráda složit na místě a nechat u něj dva další členy výpravy, kteří měli počkat, dokud nezemře, řádně ho pohřbít a potom ostatní dohonit. Za převzetí tohoto úkolu slíbil dobrovolníkům 80dolarovou prémii.

K jeho splnění se nakonec přihlásili John S. Fitzgerald, starší zálesák trochu pochybné pověsti, jehož motivovaly hlavně peníze, a Jim Bridger, v té době teprve dospívající mladík, jenž chtěl Glassovi prokázat úctu a posloužit mu při poslední cestě. Na rozdíl od filmu neměl s výpravou nic společného Glassův syn, který v Iñárrituově snímku představoval třetího dobrovolníka.

Oba muži nejspíše počítali s tím, že potrhaný zálesák v krátké době zemře, jenže Glass stále žil. Podle Landryho přežíval plných pět dní po odchodu zbytku výpravy, i když o sobě dával vědět pouze dýcháním a pohyby očí.

Po několika dnech dostal vysokou horečku. Fitzgerald usoudil, že to je smrtelný pot, a řekl Bridgerovi, že je nejvyšší čas vyrazit a dohnat ostatní. Bridger možná protestoval, možná ne, v každém případě však oba nakonec odešli a nechali Glasse umírat samotného.

To ale nebylo ještě to nejhorší: oba muži totiž vzali umírajícímu jeho pušku, nůž, tomahawk, pazourek a ocílku na rozdělání ohně, střelný prach i zbylé náboje. Možná usoudili, že už to nebude potřebovat, možná nechtěli nechávat tak cenné a nebezpečné předměty napospas indiánům. V každém případě však museli vědět, že tak odsuzují Glasse k neodvratné smrti, i kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo přežít zranění. A věděl to i on sám. Ačkoli nemohl mluvit a trpěl vysokou horečkou, zjevně si uvědomoval, co se děje.

Strastiplná cesta za záchranou

Pocity muže, který bezmocně ležel a sledoval své druhy odcházet a odnášet všechno, co mu mohlo poskytnout alespoň minimální šanci k záchraně, se asi dají vylíčit jen stěží. Nicméně zálesák se ani v této situaci nevzdal.

Jako první jídlo mu posloužilo pár divokých brusinek, které předem rozdrtil, aby je dokázal polknout, a zapil vodou z nedalekého potoka. Další den se mu podařilo zabít kamenem velkého chřestýše, z něhož oškrábal kousky syrového masa, namáhavě je polykal a opět zapíjel vodou, aby je dostal až do žaludku.

Legendární americký stopař Jim Bridger, který se dostal i do filmu Revenant, byl skutečně účastníkem výpravy

Výpravy za kožešinami, při níž došlo ke Glassovu zranění, se zúčastnilo i mnoho jiných později slavných horalů, třeba míšenec James Beckwourth, známý jako Krvavá ruka, proslulý lovec kožešin, rančer, obchodník, průzkumník a stopař

Když se posilnil, vydal se na cestu. A protože se neudržel na nohách, musel se plazit. Kromě vůle přežít ho poháněl ještě jeden motor: „Zařekl se, že se nezastaví, dokud nedohoní Fitzgeralda s Bridgerem a oba nezabije,“ uvádí novinář Grant.

První dny cesty byly strašlivé, ale pak se nebožákovy vyhlídky výrazně zlepšily tím, že se mu podařilo pomocí třecích dřívek rozdělat oheň a s provizorní pochodní v ruce odehnat několik vlků od čerstvě zabitého bizoního mláděte. Následně strávil několik dní sušením proužků masa, a protože měl co jíst, trochu zesílil. Konečně se mohl dále potácet po svých. Aby předešel gangréně, nechával červy pojídat odumírající maso v otevřených ranách.

Brzy poté se dočkal definitivní záchrany v podobě kočující skupiny Siouxů, která ho doprovodila do pevnosti Kiowa, kde se konečně zotavil. Jeho mise tím ale ještě neskončila. Když byl v pořádku, pořídil si novou pušku a výstroj a přidal se ke skupině francouzsko-kanadských plavců zajišťujících na řece Missouri dopravu zásob lovcům a převážení ulovených kožešin. Skupina se právě přesouvala na řeku Yellowstone a Glass měl osobní důvod se k ní připojit: předpokládal, že v pevnosti Henry na této řece najde Fitzgeralda a Bridgera a konečně jim vrátí to, co jim dluží.

Jiným slavným účastníkem výpravy za kožešinami byl Jedediah Smith (1799–1831). Jeho portrét namaloval po Smithově smrti zpaměti jeden z jeho přátel, jde o jedinou známou Smithovu podobiznu

Poslední střetnutí

Štěstí mu ale opět nepřálo: pevnost našel opuštěnou, lovecká společnost Andrewa Henryho byla pryč. Objevil jen vzkaz, že má v plánu rozložit nový tábor u ústí řeky Bighorn. Pomstychtivý muž tam tedy zamířil, jenže zjistil, že hlavní viník jeho neštěstí Fitzgerald je pryč – a že mladíka Bridgera, kterého v táboře skutečně nalezl, nedokáže zabít. A tak se jen usmál jeho koktavým slovům omluvy a přidal se zpátky ke společnosti.

S lovci se poté vydal na jih podél řeky Powder, věnoval se lovu bizonů a znovu přežil útok Arikarů, který ho oddělil od ostatních. Opět se ocitl sám v divočině, jenže tentokrát měl nůž a pazourek a ocílku k rozdělání ohně. A věděl, že to má asi 600 kilometrů do pevnosti Atkinson. Vydal se tedy opět na cestu, přičemž se živil masem bizoních telat, která se mu dařilo nožem ulovit.

Když dorazil do pevnosti, zatajil se v něm dech, protože jedním z mužů, na které tam narazil, byl právě ten, jehož tak dlouho hledal a jemuž na rozdíl od Bridgera stále ještě neodpustil: John Fitzgerald. Ale ani teď nemohl svou pomstu dokonat, a to z frustrujícího důvodu.

Pevnost Atkinson byla základnou americké armády a Fitzgerald se mezitím stal vojákem, takže byl nyní pod ochranou velícího důstojníka. Glass neměl žádnou možnost, jak ho zabít, aniž by si to odseděl. Podle Punkeho románu se mu ale podařilo alespoň prostřelit Fitzgeraldovi rameno. Pak se vydal zpátky na západ.

Do roku 1833 se pak toulal po Státech, a to až do chvíle, kdy ho (už potřetí) překvapila ještě se dvěma společníky tlupa stále stejně bojovných Arikarů. Tentokrát už odvážnému lovci štěstí nepřálo. Spolu s oběma druhy byl zabit, skalpován a později pohřben v neoznačeném hrobě na břehu Yellowstonu.

Noc grizzlyů

Vypadalo to na krásný srpnový víkend strávený v Národním parku Glacier ve Spojených státech amerických. Proměnil se však v jednu z nejděsivějších nočních můr v celých dějinách parku. Během jediné noci, té na 13. srpna 1967, tam dva medvědi grizzly zmasakrovali dvě mladé ženy a zmrzačili jednoho muže. Na smrtícím útoku mělo nemalý podíl chování návštěvníků, kteří naučili medvědy hledat u lidí potravu.

Děsivý incident vstoupil do dějin jako Noc grizzlyů. Během několika hrůzných hodin napadli dva medvědi grizzly nezávisle na sobě ve vzdálenosti několika kilometrů od sebe dvě devatenáctileté dívky, Julii Helgesonovou z Minnesoty a Michele Koonsovou z Kalifornie. Obě v parku nocovaly „pod širákem“, když si je medvědi našli. První útok přišel uprostřed noci, druhý v časných ranních hodinách. Medvědi obě dívky ošklivě potrhali a jejich těla si odtáhli s sebou.

Medvědy k lidem přiblížily požáry

Šlo o bezprecedentní zvířecí útok, jaký neměl v tehdejší sedmapadesátileté historii Národního parku Glacier v Montaně obdoby, dokonce o vůbec první smrtící útok medvědů proti člověku, k němuž v tomto ledovcovém přírodním parku došlo. Pro správce všech severoamerických národních parků s výskytem volně žijících medvědů to znamenalo poslední varování, že musí změnit pravidla chování v parcích i dohled nad jejich dodržováním tak, aby se podobná tragédie nemohla opakovat.

Incident podrobně popsal spisovatel Jack Olsen v knize Noc grizzlyů, která vyšla poprvé v roce 1969 a dočkala se mnoha opakovaných vydání. Zachyceny v ní jsou i příčiny a chyby, které k tragédii vedly.

„Správa parku do té doby zanedbávala uzavírání stezek, z nichž přicházela častá hlášení o pozorování medvědů. Odhazování odpadků bylo běžné a kempy jimi přímo přetékaly, což zvířata přitahovalo,“ popisovala před časem tyto příčiny novinářka Emily E. Smithová na stránkách časopisu Smithsonian Magazine.

K dramatickému vývoji situace přispělo to, že v létě 1967 nahnaly letní požáry medvědy blíž k obydleným oblastem. Minimálně několika strážcům parku bylo zřejmé, že zvířata se dostávají do nebezpečné blízkosti lidí. Musela ale přijít katastrofa, aby se oficiální politika parku zásadně změnila. „Noc grizzlyů byla opravdu probuzením,“ řekl reportérům Smithsonian Magazine biolog John Waller, jenž v roce 2017 dohlížel v parku na divokou zvěř.

Po půlnoci přišel grizzly

V sobotu 12. srpna 1967 se obě devatenáctileté dívky, Helgesonová i Koonsová, vydaly z různých míst přenocovat na divoko do parku. Obě si v parku přivydělávaly letními brigádami v chatách, Helgesonová v chatě u východní části ledovce a Koonsová v McDonaldově chatě u jezera na západním ledovcovém úpatí. Obě si chtěly po práci užít trochu nespoutané přírody a noční romantiky.

Helgesonová se vydala na túru se svým přítelem Royem Ducatem. Cesta je zavedla z Loganského průsmyku po úbočích nabízejících výhledy na ledovcová údolí a horské štíty k chatě Granite Park Chalet, kam dorazili asi kolem sedmé večer. V chatě ale bylo plno, takže si rozložili spacáky venku. Povečeřeli přímo v nich a potom leželi a pozorovali západ slunce. Nakonec usnuli.

Krátce po půlnoci se k jejich ležení stočil grizzly, jehož pozornost přitáhly odpadky z chaty.

Ducat později vypověděl, že ho Helgesonová uprostřed noci vzbudila, zakryla mu ústa a rychle špitla: „Je tu medvěd. Buď potichu, dělej mrtvého.“

Současný vzhled horské chaty Granite Park Chalet, v jejíž blízkosti grizzly napadl Roye Ducata a Julii Helgesonovou

Chata Granite Park Chalet na historickém snímku

Zkusil ji poslechnout, ale trik bohužel nezabral. „Hra na mrtvého“, tedy setrvání v naprosté nehybnosti, funguje jen tehdy, pokud medvěd pouze prochází – strnutí člověka vede k tomu, že se necítí z jeho strany ohrožen a nemá důvod se bránit.

Úplně jiná situace ale nastává, pokud je medvěd hladový, intenzivně hledá potravu a čich mu prozradí její blízkost. V takovém případě ho nehybnost kořisti nijak nezastaví. A právě taková chvíle nastala.

Vyděšená mladá dvojice se rázem ocitla uprostřed pekla. Obrovitý grizzly rozerval prackami jejich spacáky, do každého z nich zaťal zuby a vyrval je ze spacího pytle ven. Nejdříve se zakousl Ducatovi do paže, kterou těžce potrhal a zpřelámal, pak svou pozornost přenesl na Helgesonovou. Zahryzl se do jejího těla a táhl ji do lesa, zatímco zoufale křičela o pomoc. Zmrzačený Ducat utíkal vzbudit chatu.

Dlouhé čekání na pomoc

Ducat, který krvácel z mnoha ran, vzbouřil místní nocležníky a ukazoval jim, kterým směrem medvěd dívku odvlekl. Místní strážce ale odmítl sestavit z návštěvníků chaty okamžitou pátrací skupinu, protože se bál přítomnosti dalších medvědů v okolí, kteří by mohli neozbrojené pátrače napadnout. Nejdříve tak přivolal mladíkovi záchrannou helikoptéru, která jej transportovala do nemocnice, pak váhal a čekal. Trvalo téměř dvě hodiny, než se konečně odhodlal k akci a záchranná skupina pod jeho velením vyrazila do tmy po krvavé stopě Helgesonové.

Rangerovo rozhodnutí vyčkávat bylo možná pochopitelné, ale pro dívku mimořádně nešťastné a kruté. Medvěd ji totiž odtáhl jen asi sto metrů od místa, kde původně ležela, tam ji pohodil a vzdálil se. Stačil jí však způsobit těžký šok a navrch ji mnohonásobně zranit, takže nebyla schopna pohybu. Kdyby pomoc dorazila včas, měla by možná naději. Takto ale dvě hodiny krvácela z utržených ran.

Medvěd grizzly, ilustrační foto

Když k ní záchranná skupina konečně dorazila, ležela na břiše tváří k zemi a byla už v kritickém stavu. „Bolí to,“ vypravila ze sebe opakovaně. Byla to jediná a poslední slova, která ve svém životě stihla ještě pronést.

Děsivá návštěva nad ránem

U jezera se parta utábořila a nachytala několik ryb. A v rozporu s dnes uznávanými pravidly si je rovnou začala připravovat na otevřeném ohni, odkud se vůně pečícího se masa linula do daleka. Kromě ryb si táborníci ještě uvařili několik párků, čímž se vůně znásobily. Bylo to, jako by zvali všechny divoké šelmy v okolí k večeři.