Ozvěny prázdného domu

Marie Jakoubková

Anotace:

Na samém vrcholku kopce stojí starý, prázdný dům, opuštěný desítky let. Když se do něj odváží vstoupit Ema, studentka historie, brzy pocítí, že jeho stěny jsou prázdné jen zdánlivě. Pamatují si. Nesou v sobě každý smích, každý krok, každý šepot minulosti a trpělivě vyčkávají, až jim někdo začne věnovat svou pozornost.

Čím déle v domě Ema zůstává, tím více se historie domu plíživě proplétá s její vlastní. Ozvěny dávných událostí se stávají hmatatelnými, stíny minulosti se prodírají mezi zdmi a stará kletba, kdysi nevědomky spuštěná, teď nedočkavě vyhlíží svou další oběť.

Dokáže Ema přetvořit osud svých předků… nebo se sama stane novým tajemstvím domu?

Hlavní postavy:

Ema Novotná (23 let): Studentka historie a etnologie, píše seminární práci o „místních pověstech“. Zvědavá, citlivá, někdy až příliš otevřená nadpřirozeným jevům.

Petr (23 let): Emin bratr (dvojče), racionální, ochranitelský.

Doprovází Emu a dává pozor, aby se nezapletla do problémů.

Hostinský Pepa (58 let): Starousedlík. Muž mnoha tváří.

Ema s Petrem neví, co si o něm myslet.

Starosta Hůrka (41 let): Hledač pokladů. Manipulativní postava, která se snaží působit přátelsky a nápomocně, ale pouze tehdy, pokud se situace vyvíjí v jeho vlastní prospěch.

Úvod

Květen, 1884

Byl to den, jaký by si jen málokdo vybral pro svatbu. Nebe viselo nízko, šedé a těžké jako olovo, a nad lesy se táhla mlha, která nechtěla ustoupit ani po poledni. Zvon v kostele svaté Kateřiny zněl do toho ticha podivně dutě, jako by se jeho hlas ztrácel někde mezi světy. Říkalo se, že takové počasí přináší neklid duším. A přesto se vesnice připravovala na slavnost, jaká tu už dávno nebyla.

Stavení zdobily větvičky jalovce, dívky s červenými stužkami v copáncích roznášely koláčky, a na dvoře se sbíhalo panského i selského lidu.

Starý pán z rodu Černínů z Podhůrek, strýc nevěsty, rozkázal, aby se hostina konala právě zde – v rodovém sídle, v domě na kopci. Všichni mluvili o tom, že je to pocta, ale málokdo dokázal setřást zvláštní chlad, který z toho místa vanul.

Kapky deště stékaly po kamenných římsách a vůně mokrého dřeva a rozkvetlých šeříků naplňovala vzduch.

Hrála hudba, smyčcové duo, a přece se zdálo, že se ty tóny ztrácí kdesi v mlze, jako by nechtěly dosáhnout nebe.

A pak se objevila ona. Nevěsta Emilie.

Šla tiše, skoro váhavě, bílá jako ranní závoj. Na svých havraních vlasech měla položený věnec z myrty a šeříku, v rukou svírala kytici lučního kvítí – prostou, bez lesku, jak se kdysi patřilo. Ale nejvíce pohledů přitahovalo něco jiného, tenký zlatý řetízek, který se jí leskl na hrdle, a brož připnutá na šatech. Byly to dary od ženicha. Zhotovené kdesi v cizině, snad od mistra, který už dávno nežije.

Nikdo nevěděl, kde je ženich sehnal, a když se zeptali, odpověděl jen: „Našel jsem je tam, kde čas nemá paměť.“

Mnozí se tehdy zasmáli, ale staré ženy se tiše křižovaly.

Když si pak nevěsta stoupla k oltáři, slunce na okamžik proniklo skrze těžká oblaka. Paprsek se dotkl šperků a vypadalo to, jako by v tom kovu zablikal plamen, který ale nebyl z tohoto světa.

Ženich poklekl a řekl: „Ztratíš-li je, ztratíš také mě. A s námi zanikne i klid našich duší.“

Nevěsta se jeho slov trochu zalekla, ale láska k němu jí dodávala odvahy, aby svůj slib dodržela.

„Budu je střežit a ochraňovat stejnou měrou, jakou lásku a úctu chovám k tobě, můj milý!“ odpověděla a v ruce svírala připnutou brož. Cítila její teplo. Jako by byla živá, srostlá s ní samotnou. „Slibuji ti, že je nikdy nedám z dohledu a naši lásku tak uchovám navěky,“ dodala. V ten okamžik se ozval hlasitý hrom. Jeden jediný. Zřejmě jako stvrzení jejího slibu.

Po obřadu, když vyšli z kostela, mlha ještě zhoustla.

Bylo to, jako by celá krajina zadržela dech. Všichni tleskali, smáli se, ale jejich hlasy se ztrácely, pohlcené bílou clonou.

Jen nevěsta se na okamžik zastavila, hleděla kamsi do prázdna, tam, kde se mlha nejvíc zvedala. Lidé se otáčeli,

ale nikoho neviděli. A ona? Kdo ví! Možná jí šperky právě ukazovaly cestu, jíž se měla vydat jen ona sama.

Byly nádherné, řetízek s broží. Jemné, vytepávané s takovou přesností, až měl člověk dojem, že se dívá do živého oka. A přece v nich bylo cosi neklidného. Když se totiž do nich člověk podíval, tížil ho pocit, že i ony se dívají na něj. Jako by v ten moment každý pohlédl do své vlastní budoucnosti, do místa, které se nachází na druhé straně řeky. Na onom světě.

Kapitola první

Mnoho let uplynulo od oné svatby, kdy se nad vsí snášela mlha a zvony zněly dutěji než jindy. Čas, ten tichý tkadlec, propletl radost s bolestí, a v domě na kopci, kde kdysi zněly housle a smích, teď vládl klid pozdního léta.

Na dvoře voněly jabloně a suchá tráva šustila pod kroky služek. Všechno se zdálo být, jak má, a přece bylo ve vzduchu cosi, co nešlo pojmenovat. Snad ozvěna starých dní, snad jen stín vzpomínky, která se nechtěla vzdát.

Paní domu, nyní již se šedým nádechem ve vlasech, dříve černých jako havraní peří, stála u okna svého pokoje a dívala se ven. S rukou na krku tiskla svůj zlatý řetízek. I brož měla připnutou na šatech, přesně tak, jak jí manžel přikázal. „ Musíš je střežit jako oko v hlavě. “

Byly stejné jako tehdy, ani o odstín nezmatněly. Čas nad nimi zřejmě neměl žádnou moc.

Za dveřmi se ozvaly tiché kroky. Když se otočila, stála tam její dcera. Mladá, svěží, s pohledem, který jí připomněl

ji samotnou. Na sobě měla bílé šaty, prosté a čisté, a v očích očekávání i obavy.

„Mami?“ oslovila ji nesměle.

Žena se usmála, ale v jejím úsměvu bylo i cosi zádumčivého. Zvedla ruce k zátylku a jedním tahem uvolnila řetízek ze svého krku. Poté odepnula brož. Skoro měla pocit, jako by se v ten moment venku zvedl silný vítr.

„Tyto patřily mně,“ řekla tiše. „Dostala jsem je od svého muže, tvého zesnulého otce. Ale to přece víš, vyprávěla jsem ti o tom. A nyní… budou patřit tobě.“

Dcera se nadechla, ale matka ji pohledem zarazila. „Nos je stále u sebe a ani na chvilinku je neztrácej z dohledu.“

Pomalu připnula brož na dceřiny šaty a zavěsila řetízek kolem jejího hrdla. V ten okamžik se venku zvedl vítr nanovo. Zasténala okenice, a v dálce zaznělo krátké zacinkání, kov o kov, jemné jako dotek.

Dcera se zachvěla. „Cítila jsi to?“ šeptla.

Matka tiše přikývla.

Obloha se začala pomalu zatahovat. Na západě se slunce opřelo o těžké šedé mraky, které se líně plazily po nebi jako olověné vlny. V pokoji se rozhostilo měkké, neklidné šero.

Vzduch se zdál těžší.

Na dceřině hrudi se v tom přítmí zaleskly šperky.

Zpočátku se zdálo, že odrážejí jen poslední záblesky dne, ale pak v nich cosi zahořelo – tiché, vnitřní světlo, které pulsovalo, jako by dýchalo.

Matka k ní přistoupila. Její kroky zněly měkce po prkenné podlaze, a když se sklonila, byla cítit vůně sušených bylin, které visely nad oknem. Přiložila dlaně k dceřiným ramenům a s láskou ji políbila na čelo.

„Pamatuj, děvče,“ zašeptala, „ochraňuj tyto otcovy dary, jako by byly tvým vlastním životem. Nedopusť, aby se rozdělily.“

Dcera na ni pohlédla, oči se jí zaleskly zvědavostí i strachem.

„A co by se, maminko, stalo, kdyby se některý ztratil?“

Matčin pohled potemněl. Pokřižovala se, jako by se snažila zapudit samotnou myšlenku.

„To, holčičko, nikdo přesně neví,“ řekla tiše. „Ale jestli slova tvého otce nelhala, padla by na náš rod tíživá kletba.“

„Kletba?“ zopakovala dcera nesměle, jako by to slovo samo mělo moc přivolat bouři.

Matka přikývla. „Ano. A pokud by k tomu došlo, mohla by ji zlomit pouze žena, narozená z mužské rodové linie.

Jen ona by musela ztracené šperky znovu spojit a vyřknout nahlas…“

Hlas se jí zlomil. Na okamžik zavřela oči, jako by se kolem ní všechno roztočilo.

„Co by musela vyřknout?“ zeptala se dcera tiše. Přitiskla se k matce, hladila její tvář, snažila se ji probudit, zachytit prchající dech.

Matka se nadechla, ale z úst jí unikl už jen stín hlasu.

„Musela by… zopakovat můj svatební příslib,“

zašeptala.

Na okamžik se jí rty ještě pohnuly, jako by chtěla dodat něco víc, ale zvuk už nepřišel. Jako by s řetízkem a broží, darovanými vlastní dceři, vyhasl i poslední plamínek v jejím srdci.

Venku se rozpršelo. Déšť tloukl do oken jako zběsilý. Ale dcera seděla tiše, svírajíc v dlaních šperky, které se teď

zdály těžší než kdy dřív. Snad v sobě skutečně nesly osud celého rodu…

Kapitola druhá

Nikdo nevěděl, co ty šperky přesně znamenaly. Říkalo se, že jsou posvěcené, jiní tvrdili, že zakleté. Někteří věřili, že v nich spočívá ochrana celého kraje, jiní že ukrývají mapu k pokladu, po němž pátrali už pradědové. Ale jak už to bývá, pravda se ztrácela někde mezi šeptem a lidskou domýšlivostí.

Dívka, která ve svůj slavnostní svatební den zároveň doprovodila matku na onen svět, se nyní sama stala paní domu na kopci a strážkyní obou klenotů. Pod střechou jednoho domu spočívaly řetízek a brož, dva dechy téhož srdce, propojené osudem i tichem. Dokud zůstávaly pospolu, ves dýchala klidem: pole se plnila úrodou, voda zůstávala čistá, děti rostly zdravé a lidé, byť chudí, usínali s duší naplněnou pokojem.

Až do oné noci.

Byla temná a nevlídná, bez hvězd, bez měsíce. Vítr se proháněl komíny a psi vyli, jako by cítili něco, co lidé přehlíželi. Ve stodole prasklo dřevo, a v tom prasknutí zazněl jakýsi tichý nářek, sotva slyšitelný, ale pronikavý.

Zloděj přišel z dálky, prý tulák, prý voják bez domova, prý jen člověk, který slyšel pověsti o pokladu ukrytém v těch zlatých kouscích. Vkradl se do domu, kde všichni spali. V šeru světla svícnu zahlédl zlatavý odlesk řetízku, jenž měla paní domu připnutý na krku.

Neváhal. Přiskočil blíž a kdo ví, jakým zázrakem nebo spíše smůlou či dokonce zásahem osudu, strhl jej z jejího hrdla, aniž by vůbec procitla ze spánku.

V ten okamžik se vzduch podivně zachvěl. Okenice se samy otevřely a vítr jedním fouknutím uhasil všech šest svíček na svícnu.

Tma se rozlila po pokoji. Na okamžik se zdálo, že se všechno kolem zastavilo, tikot hodin, dech spících lidí, i zvuk deště za oknem.

Zloděj se rozběhl ven, pevně sevřel řetízek v ruce a zmizel v lese.

Vesnicí se rozlétl zvuk, jako když praskne led. To se zničehonic rozštípl starý strom na návsi. A když pak ozvěna děsivého rachotu dozněla, ozvalo se z dálky tichounké volání.

„ Emoooo! “

Kdo byla ona Ema, nikdo nevěděl. Co však pocítil skutečně každý, bylo, že se od toho dne všechno změnilo.

Obloha ztěžkla, a byť bylo ještě léto, slunce se jen zřídka prodralo skrze šedá mračna. Déšť se stal častým hostem. V

noci se po lukách táhly bílé mlhy, v nichž lidé vídali tváře, které dávno měly spočívat v zemi. Dobytek churavěl, obilí neklíčilo, a ti, kdo zůstali, si tiše šeptali o strašlivé kletbě.

Dcera ženy, jež kdysi přijala šperky od svého muže, se uzavřela do ticha. Její oči potemněly, jako by v nich zhaslo světlo, a ve vzduchu zůstala tíha nevyřčeného osudu.

Ze strachu, aby ji nepotkal stejný úděl jako její matku, odstěhovala se se svou rodinou na jiné místo.

Dům za lesem zůstal opuštěný a zcela prázdný. Zůstala v něm však jakási důvěra a naděje v příchod dívky či ženy, která prolomí rodinné prokletí a navrátí životu smysl.

A lehký vánek tam skutečně čas od času donesl tichounké cinknutí, něžné, téměř kouzelné, jako by zlatý řetízek někde stále dýchal a trpělivě vyčkával na svou příležitost.

Kapitola třetí

Současnost – podzim 2024

Vítr se opíral do korun stromů a nechával za sebou vůni tlejícího listí. Stále mrazivější vzduch, který v nočních a časných ranních hodinách sestoupal až k samotnému bodu mrazu, zřejmě předjímal brzkou a tuhou zimu.

Dešťové kapky tu a tam hrdě se měnící v ledové krystalky zprudka narážely do čelního skla Emina Golfu a vyťukávaly jakousi prazvláštní melodii, připomínající dunění rituálních bubnů.

Ema si nahmatala řetízek na krku a chvíli si s ním pohrávala mezi prsty. Uklidňovalo ji to. Poté si vložila přívěsek do úst a narážela do něj zuby.

Petr si ji prohlížel s určitým znechucením.

„To je tak příšerný zlozvyk,“ poznamenal a zašklebil se.

Vyhlédl z okna. „A nejezdi tak blízko při krajnici,“

napomenul ji. Poukázal ven. „Vidíš, kolik je tam spadaného listí? To ti zničehonic podklouzne, ani nemrkneš a jsi ve škarpě.”.

Ema si suše odfrkla a zapnula stěrače, aby v dešti lépe viděla na cestu. Nad bratrovou poznámkou se ani nepozastavila. Už si na jeho komentáře ohledně stylu svého

řízení zvykla. A aby ho ještě více rozčílila, pootočila knoflíkem, ovládajícím hlasitost rádia, prudce doprava.

Než vrátila ruku na volant, ještě na něj vztyčila prostředníček.

Neměla náladu na bezcenné rady od člověka, který auto vlastně ani řídit neumí.

„Vždyť tu nic nejede, prosím tě!“ procedila suše mezi zuby a hlasitost rádia zase stáhla. Očekávala, že ji písničky z právě probíhající podvečerní hitparády povzbudí, ale místo toho se dostávala do jakési deprese.

„No právě!“ zareagoval Petr. „Nic tady nejezdí, a kdybychom sklouzli do příkopu, už se z něj jen tak nedostaneme.“ Předklonil se a skrz deštěm orosené okénko sledoval zamračenou oblohu. „Za chvíli se setmí, a kde tady na konci světa budeme shánět odtahovou službu, hm?!“

Ema mávla rukou. Chtěla ještě něco poznamenat, ale oči jí utkvěly na v dáli se tyčícím monumentu, který byl vlastně pravou příčinou, proč se na tohle již téměř zapomenuté místo vydali.

„Koukej!“ vyzvala Petra a prstem namířila na dům, jenž se svou barvou a energií ideálně hodil do stejně temných odstínů dnešního uplakaného pozdního odpoledne.

Petr se zadíval daným směrem. Naštěstí si ale také periferně všiml, že auto vybočilo z cesty a pravým předním kolem se opřelo do přilehlého trávníku. Ema se nechala výhledem natolik okouzlit nebo spíše uhranout, až zcela zapomněla, že řídí.

„To ty se koukej!“ vykřikl Petr a stočil volant na druhou stranu. „Chceš nás zabít?“

Ema prudce dupla na brzdu, až se zpod kol ozvalo hlasité zakvílení. Nečekaný tlak je napřed přinutil k hlubokému předklonu a protitlak je naopak zase vcucnul zpět do sedadel.

„Promiň!“ omlouvala se, když se jí podařilo získat zpět kontrolu nad svým Golfem. „Dobrý?“ ujišťovala se, že ani u Petra nedošlo k výraznější újmě.

Neodpověděl. Otočil se pohledem k okénku a rozdýchával představu, která se klidně mohla proměnit v realitu, kdyby včas nezasáhl.

„Nemusel jsi se mnou jezdit!“ vyhrkla Ema po chvilce.

„Zvládla bych to sama!“

Petr přikývl.

„To určitě! A to, co se stalo před chvilkou, se asi odehrálo jenom v mojí hlavě, viď?“

Ema zavrtěla nesouhlasně hlavou a protočila oči.

„K tomu by vůbec nedošlo,“ odsekla. „Jsem z tebe nervózní a pak…“

„Co pak?“

„No a pak se nemůžu pořádně soustředit. To je celý!“

Stáhla okénko a pustila do auta trochu chladného vzduchu. Atmosféra uvnitř za posledních pár minut poněkud zhoustla, a tak ji bylo nutné naředit závanem čerstvého větru.

Podzim byl odjakživa jejím nejoblíbenějším ročním obdobím. Vždy ji svou tajemností a zvláštním klidem fascinoval. A to včetně všech odérů, které s sebou přináší.

Ale malinko sluníčka by přece jen neuškodilo, napadlo ji, když se zadívala na smíšený les, táhnoucí se po celé šíři horizontu. Není nad to, když se paprsky zapadajícího slunce odrazí od pestrobarevného listí a vytvoří se pohled na hřejivou mozaiku červených, oranžových a žlutých odstínů, doplněných posledními náznaky zelené a převládající hnědé.

Letos to bylo jiné. I podzimní květiny, které ještě před nedávnem zdobily jinak téměř hnědou krajinu, teď tiše skláněly své ztuhlé a prosáklé okvětí a ukládaly se k nadcházejícímu odpočinku v naději, že je s příchodem jara slunce znovu přiměje vyrůst a vykvést do krásy.

„Pojedeme ještě nebo tady zůstaneme stát?“ zaslechla bratrova slova, která ji z něžného rozjímání přivedla zpět do reality.

Za několik uplynulých minut se zase o kousek zešeřilo.

Nastartovala auto, sešlápla plyn a plynule pokračovala v jízdě. Nespěchala. Už nechtěla nic riskovat.

Kapitola čtvrtá

Přibližující se vesnička v Emě vyvolávala mlhavé vzpomínky na dětství. Do Podhůrek jezdívali, když byli s Petrem ještě hodně malí. Rodiče je tam s sebou párkrát vzali, aby prý poznali místo, odkud pochází jejich otec. V té

době už byla babička po smrti a tichý děda, jak ho Ema s Petrem přezdívali, ten nesl ztrátu své ženy natolik těžce, že zanevřel na veškeré dění kolem sebe a úplně přestal mluvit. Nakonec ho museli umístit do pečovatelského domu, protože se o sebe nemohl nebo možná ani nechtěl starat.

Když umřel (povídalo se, že za jeho smrt mohl pravděpodobně samotný žal) a poté, co se otec a jeho dva další sourozenci rozhodli, že usedlost v Podhůrkách prodají, vazby na otcovu rodnou ves se ze dne na den nadobro přeťaly.

„Stejně se divím, že v tak malé vesničce mají hotel,“

Petr se hlasitě zasmál.

Petr protočil oči.