Včelí bodnutí

Paul Murray

přeložil Lukáš Novák

Vychází za podpory Ministerstva kultury ČR a za podpory programu Literature Ireland.

Paul Murray: The Bee Sting

Copyright © Paul Murray 2023

© Translation Lukáš Novák, 2025

© Cover Illustrations Galina Miklínová, 2025

© Graphic & Cover Design Kristýna Šlajchrtová – Carton Clan, 2025

© Filip Tomáš – Akropolis, 2025

ISBN 978-80-7470-563-2

ISBN 978-80-7470-564-9 (MOBI)

ISBN 978-80-7470-565-6 (ePUB)

Obsah

Jako Sylvie

I.

II.

Vlčí doupě

Nevěsta vdova

I.

II.

III.

Mýtina

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Věk osamělosti

I.

Cass

Dickie

Imelda

Cass

Dickie

Pídžej

Imelda

Cass

II.

Dickie

Cass

Pídžej

Imelda

Dickie

Cass

Imelda

Pídžej

Dickie

Imelda

Cass

III.

Poděkování

Poznámka překladatele

Obálka

Obsah

Tiráž

Začátek textu

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

351

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

366

367

368

369

370

371

372

373

374

375

376

377

378

379

380

381

382

383

384

385

386

387

388

389

390

391

392

393

394

395

396

397

398

399

400

401

402

403

404

405

406

407

408

409

410

411

412

413

414

415

416

417

418

419

420

421

422

423

424

425

426

427

428

429

430

431

432

433

435

436

437

438

439

440

441

442

443

444

445

446

447

448

449

450

451

452

453

454

455

456

457

458

459

460

461

462

463

464

465

466

467

468

469

470

471

472

473

474

475

476

477

478

479

480

481

482

483

484

485

486

487

488

489

490

491

492

493

494

495

496

497

498

499

500

501

502

503

504

505

506

507

508

509

510

511

512

513

514

515

516

517

518

519

520

521

522

523

524

525

526

527

528

529

530

531

532

533

534

535

536

537

538

539

540

541

542

543

544

545

546

547

548

549

550

551

552

553

554

555

556

557

558

559

560

561

562

563

564

565

566

567

568

570

571

Mé nejlepší dny jsou,
kdy chvím se bázní.
John Donne

JAKO SYLVIE

I.

V sousedním městě nějaký chlap pozabíjel celou svoji rodinu. Zatarasil dveře, takže nemohli utéct; sousedi slyšeli, jak je nahání po domě, i jejich hlasité prosby o slitování. Když bylo po všem, obrátil zbraň proti sobě.

Kdekdo o tom mluvil – co to bylo za člověka, že něco takového mohl udělat, co měl asi za tajnosti. Množily se zvěsti o záletech, závislosti, tajných souborech v jeho počítači.

Podle Elaine bylo s podivem, že se podobné věci nedějí častěji. Zahákla si palce do poutek džínů a pohledem přejela neutěšenou hlavní ulici jejich města. Jako víš co, prohodila, všecko je lepší než nuda.

Cass se s Elaine seznámila na hodině chemie poté, co jí Elaine při nějakém pokusu polila ekzematickou pleť jódem. Byla to nešťastná náhoda; Elaine tehdy brečela víc než ona a nedala jinak, než že ji na ošetřovnu doprovodí. Od té doby se kamarádily. Cass každé ráno vyzvedávala Elaine před domem a do školy chodily spolu. Během polední pauzy se promenovaly po supermarketu, dlouhé sukně ohrnuté, poslouchaly muziku z Elainina mobilu a ujídaly croissanty, které si nabraly v oddělení pečiva, a spořádaly je dřív, než dorazily k pokladně. Večer se společně učily u jedné nebo u druhé doma.

Cass měla pocit, jako by se s Elaine znaly odjakživa; jak to, že se neskamarádily už dávno? Jejich životy si byly až strašidelně podobné. Obě pocházely z místních lepších rodin: Cassin otec Dickie vlastnil autosalon Volkswagenu a Elainin táta, Velkej Mike, byl podnikatel a chovatel dobytka. Obě holky byly o něco vytáhlejší než ostatní; obě byly chytré, vždycky patřily k nejlepším studentkám ze třídy. Obě měly v úmyslu odsud jednoho dne odejít a už nikdy se nevrátit.

Elaine měla zlatavé vlasy, zelené oči, dokonalou postavu. Kdykoliv si na internetu koupila něco na sebe, sedělo jí to perfektně, jako by to ušili přímo pro ni. Když se o ní Cass zmiňovala v zápiscích do deníku, používala slova jako ladnost a styl. Měla v sobě to, čemu Francouzi říkají je ne sais quoi. I při stříhání nehtů na nohou působila, jako by zrovna jedla broskev.

Často sedávaly u Elaine v pokoji a ve světle lampy s otáčivým stínítkem si prohlížely web Irská Miss Universe. Elaine vážně zvažovala, že se přihlásí, ne snad kvůli titulu samotnému, spíš kvůli příležitostem, které s sebou soutěž nesla. Loňská vítězka se stala tváří jedné značky džusů.

Podle Cass byla Elaine hezčí než všechny soutěžící, jejichž fotky na webu viděly. Byl v tom ale háček. Každá z těch holek, co se chtěly stát Irskou Miss Universe a posléze Miss Universe celého světa lomeno vesmíru, musela překonat nějakou nepřízeň osudu. První uprchla před jakousi válkou v Africe. Druhá už v dětském věku podstoupila operaci. Jedna hrozně hubená soutěžící byla kdysi hrozně tlustá. Nepřízní osudu muselo být něco vážného, například porucha učení, ale ne zas až moc, jako třeba deset let věznění ve sklepě nějakého pedofila. Cassin ekzém by byl ideální nepřízní osudu; napadlo je, jestli by ho od ní Elaine nemohla chytit, pokud by se k ní dostatečně dlouho tiskla holou kůží. Ale očividně to nefungovalo. Podle Elaine byla ta nepsaná podmínka s překonáním nepřízně osudu nefér. Když se nad tím zamyslíš, je to svým způsobem taková skoro jako diskriminace, prohlásila.

Na dveře zaklepala hospodyně, aby Elaine připomněla, že je čas vyrazit na hodinu plavání. Elaine obrátila oči v sloup. V bazénu vždycky plavala spousta odlepených náplastí a starých lidí. Zdejších starých lidí. Jestli tohle není nepřízeň osudu, tak už nevím co.

Elaine tohle město nenáviděla. Všichni se tu znali, každý věděl, co ten druhý dělá; když jste šli po ulici, řidiči zpomalovali, aby zjistili, kdo jste, a mohli vám zamávat. Nebyly tady žádné pořádné obchody; namísto McDonald’s a Starbucks tu měli Binchyho Burgery a kavárnu U Margot, kde obsluhovali sami majitelé a vyptávali se vás, jak se vede rodičům. Tady si člověk ani nekoupí párek v rohlíku, aby někomu nemusel převyprávět svoji životní story, posteskla si Elaine.

Že je město malé, by tolik nevadilo, kdyby jeho obyvatelé byli trochu na úrovni. Jenže jejich zájem se – s výjimkou farmaření a prosperity zdejší továrny na mikročipy – omezoval jen na galské sporty. Galský fotbal, hurling, camogie, přebor hrabství, národní pohár, turnaj „jedenadvacítek“ – o ničem jiném se tu lidi nebavili. Elaine Galskou sportovní asociaci nesnášela. Navzdory její ladnosti jí sporty vůbec nešly. V hodinách tělocviku byla vždycky poslední ve šplhu; při míčových hrách se držela u postranní čáry, kde se zachmuřeným výrazem pohazovala vlasy a zdráhavě se přesouvala vpřed a vzad podle toho, kam se přelévalo těžiště hry, jako hezoučký lístek u dna temně hučícího oceánu.

Členky Okrašlovacího spolku, mezi něž patřila i Cassina matka, se v jednom kuse rozplývaly nad přírodními krásami okolí, s tím si ale na Elaine nepřišly. V jejích očích byla příroda něco skoro stejně otřesného jako sport. Jak to všecko pořád roste? Jak všecko to, co se pěstuje na polích, hyne a napřesrok se to zas objeví? Copak to nikomu jinýmu nepřipadá příšerný?

Ne, nejsem negativistická, tvrdila. Jenom chci prostě žít někde, kde seženu dobrý kafe, kde se nemusím dívat na žádnou přírodu a kde všichni nevypadaj, jako by byli uplácaný ze šťouchanejch brambor.

Pokud šlo o Cass, té byla Galská sportovní asociace taky ukradená a souhlasila i s tím, že jejich okolí postrádá onu nepopsatelnou kvalitu je ne sais quoi. Veškeré nedostatky města jí však dokázala vynahradit pouhá existence Elaine.

Ještě nikdy se necítila na někoho takhle napojená. Když si v noci psaly – někdy vydržely vzhůru až do dvou –, byly natolik sehrané, až se skoro zdálo, jako by tvořily jednu bytost. Stačilo, aby Elaine napsala WTF s tím svetrem dneska, a Cass okamžitě věděla, o čím svetru je řeč; jedno jediné slovo, třeba tretka nebo lízačka, ji dokázalo rozesmát tak, že ji přes chodbu zaslechl táta a přišel jí říct, ať už kouká jít spát. To byly nejkrásnější okamžiky – možná dokonce lepší než chvíle, kdy byly skutečně spolu. Když ležela v posteli a mezi ní a Elaine poletovaly sem a tam zprávy a odpovědi na ně, měla Cass pocit, jako by sama taky poletovala, jako by se vznášela vysoko nad městem, v ideálním prostoru, který patřil jenom jí a její nejlepší kamarádce.

Po škole chodily většinou k Elaine, někdy ale chtěla Elaine pro změnu zajít k nim. Ráda vysedávala v kuchyni a bavila se s Imeldou – tak oslovovala Cassinu matku, „Imeldo“, a to s takovou přirozeností a lehkostí, že po nějakém čase tak Cass začala matce říkat taky. Ty strečový džíny vám fakt sednou, Imeldo, poznamenala třeba Elaine. Myslíš? opáčila Cassina máma lomeno „Imelda“ a s nadpřirozenou vílí grácií se prohnula v pase, aby si zkontrolovala křivku zadních stehen. Nebyla jsem si jistá těma proužkama. Ty proužky jsou na nich to nejlepší, prohlásila Elaine rezolutně a Imelda byla zjevně spokojená.

Cassina matka byla vyhlášená krasavice. I ona měla blond vlasy a zelené oči. To je fakt divný, že je to tvoje máma, zamyslela se jednou Elaine. Nebylo by logičtější, kdybych její dcera byla já?

To bysme byly ségry! zaradovala se Cass.

Ale ne, já myslela místo tebe, upřesnila Elaine.

Na to Cass nevěděla co říct. Faktem ale bylo, že Elaine vycházela s její matkou lépe než ona sama. Imelda s oblibou dávala Elaine vyzkoušet různé krémy na obličej; vyměňovaly si zkrášlovací tipy a doporučení na kosmetické výrobky. Cass bývala u těchhle hovorů jen nezúčastněným divákem. Na její pleť nic nezabírá, povzdechla si Imelda, kvůli tomu ekzému. Jo, to je vysloveně nepřízeň osudu, přitakala Elaine.

Jednou vzala Imelda obě dívky těsně před zahájením výprodejů do Dublinu. Slevy ještě nebyly uvedené na cenovkách, věděli o nich jen držitelé platinové zákaznické karty. Tohle tajné privilegium oproti ostatním nakupujícím naplnilo Elaine očividným úžasem; sledovala, jak Imelda slídí mezi stojany a jednotlivými kusy oděvů se probírá s nesmlouvavostí císařovny na trhu s otroky, a připadalo jí, že na ní je ta odlišnost vidět, že má podobu aury, tlumené platinové záře.

Cass tohle uctívání Imeldy vůbec nechápala. Podle ní byla Elaine mnohem hezčí než její matka. No jo, jenže tvý mámě bude tak nejmíň čtyřiatřicet, namítla Elaine. Jako podle mě vypadá fakt skvěle.

To její vlastní matce podle Elaine přibývající roky moc nesvědčily a jednou se Cass dokonce svěřila, že její „nejhorší noční můrou“ je, že ona sama taky nebude hezká věčně a zbytek života stráví jako jedna z těch rozkydlých brambor, které vídá s nákupním vozíkem na parkovišti Lidlu.

Faktem bylo, že i teď, po dvou dětech, působila Imelda na lidi oslňujícím dojmem. Když šla po ulici, ženy nakláněly hlavu a ulpívaly na ní obdivným pohledem, jako by sledovaly nějaký dechberoucí atletický výkon. Muži se zastavovali, zakoktávali, zorničky zúžené a roztřesená ústa rozevřená do neartikulovaného O, jako by se snažili vymáčknout ze sebe nějaké nepostižitelné slovo.

Cass na lidi oslňujícím dojmem nepůsobila, a kdykoliv řekla, že Imelda je její matka, chvíli na ni zírali, jako by se pokoušeli rozlousknout nějakou záhadu, a pak ji soucitně poplácali po ruce s tím, že bude nejspíš po tatínkovi.

Elaine tvrdila, že nejde jen o to, jak Imelda vypadá. Že v sobě má něco tajemného, neodolatelného.

Nechápu, že se vdala za tvýho tátu, prohlásila na rovinu.

I Cass to občas vrtalo hlavou – jak to, že táta, člověk tak přemýšlivý a citlivý, podlehl Imeldinu absolutně povrchnímu kouzlu stejně jako kdejaký trouba. Nechtěla matku v Elaininých očích shazovat. Zároveň ale nechápala, jak může Elaine spatřovat na Imeldě cokoliv tajemného. Trávit čas s matkou znamenalo být vystavena průběžnému zpravodajství o obsahu její mysli – nepřetržitému přívalu myšlenek, nápadů a nahodilých postřehů, které byly samy o sobě nepodstatné, ale v souhrnu zdrcující. Musím tě objednat na elektrolýzu kvůli tomu tvýmu rašícímu knírku, utrousila třeba; a pak, než se Cass stačila oklepat ze šoku: To jsou tulipány, nebo begonie? Támhle je Marie Devlinová, ta teda nemá vkus, ale absolutně žádnej. Je ten chlap Arab? Tady je to teď samej Arab. Kde jsem to viděla, že maj to dobrý chutney? Kay Connorová mi říkala, že Anne Smithová shodila pár kilo, ale podle doktora to prej bylo takový to nezdravý zhubnutí. Neříkali náhodou, že má dneska bejt slunečno? Tak to se sekli. Kdo vymyslel chutney, nebyl to Gorbačov? A tak dál, a tak dál. Člověk měl pocit, jako by kráčel vánicí, šíleným vířením bílého nic, které mu způsobuje sněžnou slepotu.

Upřímně by byla nejradši, kdyby Elaine k nim domů vůbec nechodila, kdyby po škole zamířily vždycky k Elaine, kde jim Augustina, Elainina hospodyně, udělala ledovou kávu, kde mohly v Elainině pokoji studovat web Irské Miss Universe, vyměňovat si sexuální tipy, které nikdy nevyzkoušely, a hodnotit nejhezčí kluky, co chodili na střední o kus dál v ulici.

Zároveň věděla, že by měla být za matčino nepopiratelné osobní kouzlo vděčná – vděčná za to, že v jejím životě existuje něco, co jí kamarádka může závidět, zvlášť teď.

Faktem totiž bylo, že jejich životy si nebyly až tak podobné, jak si Elaine představovala. Jasně, měly stejné tenisové rakety, stejnou broskvově růžovou mikinu s kapucí. Ale ačkoliv si to Elaine zřejmě zatím neuvědomovala, některé z těch věcí, co měly společné, ve skutečnosti společné mívaly. Obě rodiny měly brazilské hospodyně. Jenže Marianna byla už skoro rok pryč, „na návštěvě u rodiny“, a Cass bylo jasné, že už se nevrátí. Cass věděla, kde jsou v New Yorku nejlepší obchody a které pláže na Cap d’Antibes jsou nejkrásnější; jenže zatímco na Elaininých pažích bylo pořád znát blednoucí prázdninové opálení, při pohledu na ty svoje, ač se mu Cass snažila vyhýbat, viděla, že až na ekzematické skvrny jsou voskově bílé, téměř k nerozeznání od ošklivé blůzy školní uniformy.

Když poprvé postřehla, že tátovo podnikání „zaznamenalo pokles“, jak to nazval on sám, napadlo ji, že by to nemuselo být špatné. Elaine se jí krátce předtím svěřila, že než se spřátelily, považovala Cass a její rodinu za namyšlené. Teda ne jenom já, doplnila chvatně. To si myslí většina lidí.

Cass to tehdy šokovalo. Věděla, že je jejich rodina bohatá, ale nikdy se nechovala tak, jako by to z ní dělalo něco extra. Možná by ale neškodilo, kdyby se museli držet trochu víc při zemi; aspoň by Elaine viděla, že se nad ni Cass nesnaží vyvyšovat nebo ji jakkoliv zastínit.

Jenže pokles se rychle proměnil ve volný pád. Nad autosalonem se vznášel přízrak zmaru. A dřív tam přitom tak ráda chodila! Ze zázemí sledovala nablýskané karoserie, zářivou, téměř oslňující novotu. Pak se postupně posadila za volant každého z vystavených modelů a snila o životních příbězích, které by se k nim hodily: princezna, cestovatelka, vědkyně, víla. Teď to tam nedokázala vystát. Ta nechtěná, neprodaná auta, stále usilovně pulírovaná, jí připomínala zaběhlé psy, co v útulku čekají na utracení.

Táta se ji snažil utěšit, jak to jen šlo. Ono se to zlepší, tvrdil. Funguje to prostě v cyklech. Svíravý pocit okolo žaludku tím ale jen zesílil.

Dickie Barnes rozhodně nebyl rozený obchodník. Když se Cass stavila v autosalonu, často ho zastihla v kanceláři, jak si čte knihu. A když už se objevil na place, bylo to skoro ještě horší. Někdo přišel, aby si vybral nové auto, a on ho nasměroval k ojetým vozům. Pokud sháněli ojetinu, poradil jim menší, levnější model. Několikrát ho přistihla, jak lidem koupi auta v podstatě rozmlouvá.

Když mu to předhazovali, Dickie s oblibou citoval svého otce, Cassina dědečka, který kdysi prohlásil, že klíčem k dobrým obchodům není prodávat auta, ale budovat si vztahy. Pokud získáš důvěru zákazníka, zůstane ti věrný po celý život. A na důkaz toho mávl rukou směrem k ulici, kde každé třetí projíždějící auto mělo na zadním okně samolepku Maurice Barnes Motors.

Jenže zákazníci teď přestali chodit.

Nebyla to tátova vina. Mohl za to krach. To bylo to slovo, které opakovali ve zprávách: Cass si pod ním představovala něco nenadálého, třaskavého, jako výbuch nebo jako když auto narazí do zdi. Ale tenhle krach byl pozvolný, náraz ve skutečnosti trval celé roky a nikde nic nevybuchlo. Nestalo se vůbec nic pozorovatelného, jen kvůli tomuhle krachu prostě došly peníze. Dokonce i banky zůstaly bez peněz. Továrna na mikročipy propustila v předchozím roce stovku lidí; půlka obchodů na Hlavní třídě měla ve výloze á čtyřku s poděkováním zákazníkům za dlouholetou přízeň. Paluba se houpala pod všemi stejně.

Jen někteří pluli na jiné lodi.

Elainin táta se „dal dohromady“ s nějakým developerem, který plánoval malý rezidenční projekt v lesíku, kde končily pozemky Cassiny rodiny. Pak developer zkrachoval a rozestavěné domy začaly pozvolna chátrat; podle Elaine teď trávil její Velkej Mike tři dny v týdnu v Dublinu a dohadoval se s právníkama. Nicméně kromě letních prázdnin ve Francii vzal o pololetních prázdninách rodinu ještě na lyže; pravidelnou objednávku humra v lahůdkách taky nezrušil a na nedělní mši seděli všichni pokaždé v první řadě.

Ten chlap je křivák, prohlásila Cassina matka. Nemohla Velkýho Mikea vystát, ten jeho úsměšek, ty jeho investice, ty jeho kovbojský boty od Gucciho. A přitom je to buran, kterej vyrůstal na milodarech Lions clubu.

Ale pálilo mu to, což se o některejch jinejch říct nedalo.

Cassina matka nenesla ten obrat k horšímu zrovna nejlíp. Zbožňovala nakupování. Znala všechny místní doručovatele jménem; její prostorná šatna byla utajeným rájem nenošených svetrů a šál, bot, které plnily přihrádky botníku jako natěšení tanečníci připravení vtrhnout na scénu. S tím, jak se teď věci měly, si ale nemohla dovolit ani nákupy ve slevách. To pro Imeldu bylo jako rozsudek smrti. S výjimkou schůzek Okrašlovacího spolku, které se konaly v zázemí butiku Olivia Smythe na Hlavní třídě, v podstatě přestala vycházet z domu.

Doma, kde postrádala obecenstvo, upadala do chmurných nálad. Lehávala na gauči, o zkřížené nohy opřený časopis, jehož stránkami listovala tak hlasitě, že to Cass slyšela i o patro výš. Pak ho pokaždé s nespokojeným syknutím odhodila a začala rázovat z místnosti do místnosti, luskat prsty – „energická“, ale momentálně bez cíle, jako teenagerka, co má zaracha, nebo nabuzená penzistka v domově důchodců – než se konečně rozhodla pustit do něčeho, co ji po chvíli nevyhnutelně vytočilo, jako třeba pečení suflé nebo pletení ponožek.

Zprávy Imelda nesledovala. Nepotřebovala poslouchat tu snůšku blábolů o globálním blabla a ekonomickém blablabla. Pokud šlo o úpadek rodinného byznysu, dobře věděla, komu ho klást za vinu.

*

Imelda byla už dávno přesvědčená, že Cass a Dickie jsou „ze stejnýho těsta“. Rádi četli a vedli chytrý řeči. Ze souznění, které mezi nimi panovalo, si připadala vyloučená. Teď byla přesvědčená, že Cass otce „poštvala“ proti autosalonu. V předchozím roce dělala Cass v zeměpise projekt o klimatické změně. Studenti měli s pomocí rodičů spočítat, jak jejich práce přispívá ke globálnímu oteplování. Dickie se do toho úplně položil; domácí úkoly, to bylo jeho. Posadili se v kuchyni, sestavili seznam všech aut, která se v autosalonu prodala, snažili se spočítat, kolik CO2 vzniklo jejich výrobou a přepravou sem, zhruba odhadli průměrné množství skleníkových plynů, které ta auta vyprodukují, než doslouží. Nakonec to všechno sečetli.

Cass si ten okamžik vybavovala naprosto jasně. Až do té chvíle to byla legrace. A do prkvančic, vydechl táta. Přejel očima z fotky autosalonu Maurice Barnes Motors na snímek promočených bangladéšských uprchlíků, jejichž vesnici smetla povodeň. To není možný, prohlásil a znovu součet zkontroloval.

Podle Imeldy pak už nikdy nebyl jako dřív. Začal vařit vegetariánská jídla a jezdit do práce na kole. Šílený! zlobila se Imelda. Co si asi lidi pomyslí, prodejce aut, a do práce šlape na bicyklu?

Z Portugalska musel osobně přiletět Maurice, Cassin dědeček, aby mu rozmluvil záměr rozšířit nabídku a prodávat víc elektromobilů. Naši zákazníci nejsou žádný švédský architekti, žádnej Björn s Agnetou, Dickie! naléhal. Zdejší lidi chtěj diesel! Šlápni na to, chce to šťávu, to maj nalepený na náraznících. A fakt tím nemyslej šťávu ze sojovejch bobů.

Ale Imelda byla přesvědčená, že už to nešlo napravit. Už se do toho nikdy pořádně neopřel. A to všecko jen kvůli tomu, že jeho princezna udělala takovej humbuk kolem uhlíkový stopy. Tak doufám, že jseš spokojená, slečno.

Cass to nijak nepopírala: ten projekt ji hodně znepokojil. Nešlo jen o tátův autosalon. Téma klimatické změny ji úplně pohltilo. Prohlížení instagramu, lízání zmrzliny, rozsvícení lampy: ty nejobyčejnější věci, které dělala, za sebou nechávaly toxickou stopu – jako by měla druhé, kořistnické já, které rdousilo svět, ve kterém žila. Týdny chodila jako tělo bez duše, paralyzovaná tím, že se nedokáže vymanit z vlastní špatnosti. Postávala ve dveřích vedoucích do zahrady za domem, dívala se na květiny, na trávu a na stromy v dálce, představovala si, jak to všechno černá, jak z nebe padají ptáci a hmyz. Dokonce i ve dnech, kdy to bylo lepší, třeba když jí Elaine dala náramek, který měla dvakrát, ji náhle přepadaly myšlenky na všechna ta vymírající zvířata, na stoupající hladiny moří a nevyhnutelnou zkázu světa – a to kvůli Barnesovým.

Byla nicméně dost stará na to, aby si uvědomovala, že důvodem stagnace mezinárodního trhu s automobily není její úkol ze zeměpisu. Děje se to všude na světě, mami, bránila se. Není to tátova vina. Je to globální fenomén.

Globální fenomén a nechuť k práci, opáčila Imelda.

Proto byla Cass z Elaininých návštěv tak nesvá. Matčiny nálady se měnily jak na houpačce. Kdo ví, co by z ní mohlo vypadnout. Co když si začne před Elaine stěžovat na Dickieho a všechno prozradí? Co potom? Co udělá Elaine? Bude na Cass koukat spatra? Bude se s ní dál kamarádit, když už nežijou stejné životy?

Snažila se Elaine od návštěv u nich odrazovat; kdykoliv to šlo, nenápadně matku shazovala. Ovšem Imelda – ačkoliv jí nedávno došlo pleťové tonikum a ona si stěžovala, že si připadá, jako by měla obličej vyasfaltovaný – byla krásná jako vždy a Elainina obsese nepolevovala.

Té absence svatebních fotek si všimla Elaine.

Byly v parádním pokoji, kde striktně vzato být neměly; Cass a Pídžej tam směli, jen když přišla návštěva, takové bylo pravidlo. Jenže Elaine se chtěla podívat na strejdu Franka, podle ní byl sexy, i když byl mrtvý; no a stejně, čistě technicky, já přece jsem návštěva, prohlásila.

V parádním pokoji panovala strojená atmosféra typická pro ty prostory, které jsou na zámeckých prohlídkách oddělené provazem. Byl tu obrovský gauč potažený tyrkysovým sametem, křišťálový lustr, spousta stolečků s porcelánovými tretkami. Na krbové římse stály fotografie rodiny z rozličných let. Maurice a Peggy ve slunečních brýlích na palubě jachty; Dickie a Frank jako batolata v barevně sladěných lacláčích; Frank ve fotbalovém dresu (no vidíš, že je sexy, pravila Elaine, vypadá dobře dokonce i v dresu Galský sportovní asociace); Cassino první svaté přijímání, Pídžejovo první svaté přijímání; Dickie, Imelda a děti na různých dovolených, v Malaze, v Chamonix, v Disneylandu, v Marrákeši, lyžují, šnorchlují, opalují se, jedou na oslech.

Ale žádný svatební fotky, poznamenala Elaine.

Cass si byla jistá, že se plete; musejí být někde zastrčené. Hledala, ale nenašla.

Záhada, prohlásila Elaine a tentokrát musela Cass souhlasit. Pózovat na fotografiích byla matčina nejoblíbenější činnost. Dům byl plný reklamních novin a křídových magazínů, v nichž se někde vzadu skvěla Imelda na fotce z městského kola pěvecké soutěže, z vánočního oběda v Lions, z nového butiku Hermès v obchoďáku Brown Thomas nebo ze znovuotevření Coadyho hospody, a spolu s ní starosta, PR manažerka nebo jedna z jejích kamarádek z Okrašlovacího spolku, přičemž všichni vedle ní působili nevýrazně, moc dooranžova nebo celulitózně. Že by si nechala ujít takovou příležitost k focení, jako je vlastní svatba, bylo v jejím případě nikoliv překvapivé, ale doslova šokující.

Celé odpoledne vymýšlely v Cassině pokoji různé konspirační teorie, ale na vysvětlení nepřišly. Toho večera si Cass přisedla k otci na gauč, když sledoval televizi. Hele, tati? Máte vy nějaký fotky ze svatby?

Tu větu si nacvičovala před zrcadlem, aby zněla naprosto nenuceně.

Táta neodpověděl hned. Jen si mnul bradu a oči měl dál přilepené k obrazovce, takže si nebyla jistá, jestli ji vůbec slyšel. Potom, to už zvažovala, že otázku zopakuje, konečně promluvil: Někde nějaký určitě budou. Podívám se a zkusím je najít. A otočil se k ní se stejným úsměvem, jako když jí vysvětloval, že ekonomika funguje v cyklech.

Co to má doprdele znamenat? vyhrkla Elaine, když jí to vyprávěla.

Divný, no, přitakala Cass.

Sama až do té chvíle ve skrytu duše doufala, že ta záhada bude mít nějaké banální vysvětlení – že se fotky ztratily při stěhování, že na ně Pídžej vylil kaši nebo že se něco pokazilo s negativama, jak se to dřív dělo. Teď uvažovala, jestli skutečně nejde o nějaký tajný komplot.

Musíš se zeptat mámy, rozhodla Elaine.

Jo, souhlasila Cass.

Můžu se zeptat já, jestli tobě se nechce, nabídla se Elaine.

Já se jí zeptám, prohlásila Cass.

Tím se to vyřeší. Imelda neumí lhát. Pokud Cass otázku dobře načasuje, určitě z ní dostane pravdu.

Momentálně se ale Cass snažila matce pokud možno vyhýbat, ta teď totiž měla skutečně mizernou náladu. Minulý týden Dickie prodal její auto. Imelda ho zaparkovala u autosalonu, jako obvykle, a vyrazila po pochůzkách; zatímco byla pryč, přišel Velkej Mike a sháněl auto pro Augustinu, jejich hospodyni. Řekl Dickiemu, že mu stačí nějaká rachotina; a pak mu zrak padl na jejího touarega.

Což nebylo – jak Cassin otec Imeldě opakovaně a marně zdůrazňoval – ve skutečnosti její auto; on se ho snažil udat už skoro rok. Kdyby ho prodal komukoliv jinému, možná by tak nevyváděla. Jenže ona byla přesvědčená, že ho Velkej Mike koupil ze zlomyslnosti. Dává nám to sežrat – ječela na Dickieho zas a znovu. Cass měla za to, že dokud matka nevychladne, bude lepší vyhnout se jakýmkoliv provokativním otázkám a držet Elaine z jejího dosahu.

Elaine ale nerada čekala. V neděli po mši přiběhla za Cass celá rozrušená s tím, že její otec před sedmnácti lety na svatbě Dickieho a Imeldy byl a vyprávěl jí, co se tam stalo.

Tam se něco stalo? lekla se Cass.

Elaine jí to nemohla říct hned, protože musela na lekci baletu. Pak se u tebe stavím, slíbila.

Je to něco blbýho? chtěla vědět Cass.

Ale to už Elaine nastupovala do otcova vozu.

*

Když u nich Elaine zazvonila, Cass si dala záležet, aby jí otevřela ona; spěšně kamarádku postrkovala do patra, aby ji Imelda nezahlédla. Elaine přišla rovnou z hodiny tance, přes trikot si jen přetáhla mikinu s kapucí. Se zkříženýma nohama se posadila na peřinu. A nejdřív neříkala nic.

Cass byla trochu naštvaná, že ji Elaine předběhla a odhalila tajemství, které právem náleželo jí. Teď pocítila bodnutí strachu. Co když se její rodiče ve skutečnosti nikdy nevzali? Co když vůbec nejsou jejími skutečnými rodiči? No tak co? vyhrkla.

Elaine na ni upřela pohled lesklých očí. Pak řekla: Mohla za to včela.

Cože?

Mohla za to včela, zopakovala Elaine.

Nerozumím, hlesla Cass.

Elaine jí s kamennou tváří vylíčila, že když Imeldin otec vezl svou dceru do kostela, vlétla do auta oknem včela a zamotala se jí do závoje. Imelda začala vyvádět, vyprávěla Elaine. Ale její otec měl za to, že si prostě jenom nechce vzít Dickieho.

Když mu konečně došlo, co se děje, zastavil a snažil se z ní závoj strhnout. Ten se ale zachytil za bezpečnostní pás a on ho nedokázal uvolnit. Tak vyskočí z auta a doběhne ke dveřím spolujezdce, pokračovala Elaine. Jenomže když závoj konečně rozmotá, ozve se zaječení.

Píchla ji? vydechla Cass.

Přímo do oka, přikývla Elaine s určitým uspokojením.

Imeldin otec se snažil najít po cestě do kostela lékárnu, ale jediný, na co narazil, byla hospoda, kde jí koupil nanuk, aby si s ním otok chladila, než tam dojedou. Nepomohlo to a Imelda si nechala závoj přetažený přes obličej po celou dobu, co kráčela k oltáři, když stáli před knězem, když pronášeli manželský slib, a dokonce i když jí Dickie vtiskl manželský polibek. Nesundala si ho ani na hostině, vyprávěla Elaine. A nikomu nechtěla říct, co se stalo. Všichni si prostě mysleli, že jí přeskočilo.

Panebože, hlesla Cass.

Přesně, přitakala Elaine.

Tak proto žádný fotky? na to Cass. To bylo to bodnutí tak strašný?

Táta tvrdil, že to vypadalo, jako by jí z obličeje vyrůstal prasečí měchýř, prohlásila Elaine.

Kristepane, uniklo Cass.

Chvíli bylo ticho a pak, přesně v tentýž moment, se jedna druhé podívaly do očí. Jakmile se rozesmály, nešlo to zastavit. Za chvíli už se smíchy válely po podlaze: Cass se řehtala tak divoce, že se bála, aby se nepozvracela.

Včela zamotaná do matčina závoje! Něco jako brouk v hlavě, akorát horší! Ta představa byla nesnesitelně legrační, neuvěřitelně dokonalá. A že o tom nikdy neřekla vlastním dětem, ačkoliv to vědělo celé město, to byla třešinka na dortu. Imelda ve své ješitnosti nesnesla pomyšlení, že by mohla být terčem vtipu.

Elaine toho večera po návratu domů poslala Cass detailní záběr včely a k němu připsala Líbám tě na včelíčko, Cass! Cass jí odpověděla fotomontáží obrovské včely sedící na svatebních šatech a slovy To by mi bodlo, Elaine. Zůstaly vzhůru dlouho do noci a posílaly si nahodilé obrázky včel. Jeden legračnější než druhý. Když Cass telefon konečně odložila, připadala si vyčerpaná, ale příjemně, jako by právě zdolala horský vrchol.

Když však zhasla lampu, znovu jí ta scéna vytanula na mysli. Tentokrát jako by ji viděla na vlastní oči, z jedné ze zadních kostelních lavic. Pozorovala matku, jak vchází do kostela a kráčí k oltáři, a přestože měla obličej zakrytý závojem, Cass vnímala její potupu a zmatek. A taky zmatek ve tváři Dickieho, když zíral na tu záhadnou zahalenou postavu (kdo se to pod tím závojem asi skrývá?), kterou si měl vzít za ženu. Nebylo jim o moc víc, než je teď jí; pocítila vůči nim lítost, jak trčeli před oltářem kostela, který tak dobře znala, vydaní napospas kritickým pohledům.

I té včely jí bylo líto. Včely teď všude umíraly, po celém světě: Pídžej o tom mluvil v jednom kuse. Důvod nikdo neznal, ale bylo to špatné, protože včely přenášejí pyl z rostliny na rostlinu a bez nich zahyne i samotná Příroda. Tahle konkrétní včela si prostě jen tak poletovala, hleděla si svého, a vtom ji bez varování něco strhlo do okýnka auta a vtáhlo do světa její matky. Všude kolem ní matčin závoj, matčin křik, musela si myslet, že zabloudila v labyrintu nějaké ohromné květiny. Všechny orientační body byly tytam; neexistovalo nic kromě závoje a matčiny obrovské krásné tváře. Zdálo se jí, že hmatatelně cítí paniku té včely, její zoufalou snahu uniknout; viděla matčiny ruce, jak víří vzduchem, a pak, když se onen tvor odhodlal k poslednímu sebevražednému pokusu o obranu, ucítila na matčině kůži pulzující žihadlo bezvýsledně pumpující jed. Cítila, jak z včely vyprchává život. Příroda hynula, svět spěl k zániku. Usínala, a na zemi u matčiných hedvábných svatebních střevíců se válelo její vlastní tělo a už se obracelo v prach.

Po téhle epizodě Elainin zájem o Imeldu opadl. Cass si řekla, že historka s včelou jí zřejmě ubrala na tajuplnosti. Bála se ale, že s tím, jak pominulo Imeldino kouzlo, mohl by pominout i Elainin zájem o ni, o Cass. To se však nestalo a zanedlouho si obě našly novou obsesi.

Jejich škola nabízela hned několik důvodů, proč ji nenávidět – po kotníky dlouhé sukně školních uniforem, nemocniční puch, ředitelka vyschlá jak mumie, modlitby, tělocvik, nuda. Pokud šlo o učitelku angličtiny, slečnu Ogleovou, ta zavdávala důvody spíš k lítosti než k nenávisti. Stará panna, známá taky jako „Poslední jeptiška“, která se neprovdala, aby se mohla starat o matku. Ta byla už třicet let na smrtelné posteli, a pořád ne a ne umřít. Bydlely v ponurém domku poblíž Hlavní třídy; učitelská kabela slečny Ogleové byla věčně plná vzorníků tapet a nátěrových barev, které nakonec nikdy nepoužila.

Byla to tragická postavička, zřejmě si to však neuvědomovala. Vyžívala se v okázalých způsobech a neobvyklých dlouhých slovech – bagatelní, libozvučný, bezprecedentní – připomínajících hedvábné róby z babiččiny almary. Její šatník byl ovšem zcela jiného druhu; chodila zpravidla v kalhotách s laclem a nabíraných halenkách, Elaine těm modelům přezdívala „guvernantka z benzínky“.

Pro obě dívky byla slečna Ogleová věčným terčem posměchu. Občas se zdálo, že den nemá dost hodin na to, aby pojal všechny ty vtípky na její adresu, legrační na ní bylo v podstatě všechno, včetně toho jejího jména. Ale bavily se o ní i ve vší vážnosti, jako o odstrašujícím příkladu toho, co hrozí, když člověk zůstane v jejich městě a „uváže si na krk“ nemocnou matku.

Ani tohle si slečna Ogleová neuvědomovala. Cass a Elaine milovala, byly to její nejlepší studentky. „Moje děvčata,“ říkávala o nich.

Jednoho dne slečna Ogleová nepřišla na hodinu. Proslýchalo se, že je velmi nemocná. Tak nemocná, že její umírající matka poprvé po deseti letech vstala z postele, aby se o ni postarala.

Byla v tom ironie? Skrytý humor? V neděli ji potkaly na mši – voskově bledá, oči vypoulené, jako by se jí scvrkla hlava. Moje děvčata, vydechla procítěně a natahovala se k nim z kolečkového křesla, aby je objala. Působilo to tak zoufale, že se musely ze všech sil ovládat, aby nedostaly záchvat smíchu. Zároveň ale měly nejasný pocit, že je to jejich vina – že všechny ty posměšky, kterými se pravidelně bavily na její účet, jí přivodily kolaps.

To ale pustily z hlavy, jakmile se objevila slečna Grehanová; rázem zapomněly, že slečna Ogleová kdy existovala. Slečna Grehanová vstoupila do třídy v bílém kalhotovém kostýmku, který dal vyniknout jejím úžasným dlouhým zrzavým vlasům, došla přímo k tabuli a velkými písmeny na ni napsala BÁSNÍŘKY.

Na první pohled bylo zřejmé, že slečna Grehanová není ani stará panna, ani tragická postavička. Když si ji večer vyhledaly na sociálních sítích, jen si ten dojem potvrdily. V kolonce „Rodina a vztahy“ stálo „Je to složitější…“ Na fotografiích působil její život jako jedna velká nekončící párty, která se jen přelévá z jednoho města do druhého, jako v bondovkách: V nějakém klubu v Barceloně. Pózuje na hradbách jakéhosi hradu v Praze. Na kalifornském pobřeží, za zády červánky, které působí, jako by vyzařovaly přímo z jejích rusých vlasů. V Dublinu, sedí bosá u ohně. Všichni její známí vypadali krásně. Dokonce i starý lidi, poznamenala Elaine.

Kde se tu proboha vzala? Grehanová, Grehanová… přemítal Cassin otec, když o tom začala u večeře. Nějakému Grehanovi jsem před pár lety prodal passata. Počkat – nebo to byla fabie? Moment, já si vzpomenu.

Už je to tak dávno, co prodal nějaký auto, že si to ani nepamatuje, prohodila kousavě Imelda.

Proboha nezačínej zase, vzdychl Dickie.

Jestli byla slečna Grehanová nějak spřízněná s tím chlapem, co koupil passata nebo fabii, nikdy nezjistily. Ve škole nemluvila o své minulosti, ba dokonce ani o své přítomnosti plné hradů a západů slunce. Mluvila o básnířkách.

Básnířky vedly úchvatné životy plné vášně anebo naopak životy zoufale trýznivé. Někdy taky obojí najednou. Vyprávěla jim o Anně Achmatovové, Rusce, která za mlada vypadala jako filmová hvězda a psala o všech svých milostných avantýrách, ale k stáru byla zakázaná, zastřelili jí manžela, syna uvrhli do vězení a vzali jí pero a papír, takže nemohla psát. Vyprávěla jim o Anne Sextonové a Elizabeth Bishopové, dvou talentovaných, nepochopených a deprimovaných ženách se sebevražednými sklony, jejichž pozoruhodně strašlivé osudy byly samy o sobě básněmi, jakýmisi výčitkami světu, který si takové osobnosti vůbec nezasloužil. Vyprávěla jim o Sapfó, starodávné básnířce z ostrova Lesbos, a když se ozvalo hihňání, začala recitovat báseň, v níž Sapfó žárlí, když vidí, jak se žena, kterou miluje, směje ve společnosti jakéhosi muže, a ona, Sapfó, ze sebe nedokáže dostat ani slovo a pod kůží jí náhle plane oheň a uši jí naplňuje burácení.

Lidi si představují básně jako něco éterického, prohlásila, jako něco něžného, jako krajkové dečky. Ale ve skutečnosti jsou básně jako pařáty, jako ty kovové mačky, co používají horolezci, když hledají záchytný bod na příkrém svahu ledovce. Napsáním básně dokázaly básnířky prorazit kluzký, sterilní povrch svých životů a probít se k vášní tepající skutečnosti ukryté pod ním. Místo aby se z toho příkrého svahu zřítily, dokázaly se verš po verši drápat výš, až nakonec stanuly na vrcholu hory. A pak možná, ale jen možná, na okamžik spatřily svět takový, jaký doopravdy je.

Ta je neuvěřitelná, vydechla Elaine, když zvonění ohlásilo konec hodiny.

Skutečně byla neuvěřitelná. Jak se mohl někdo tak úchvatný a sofistikovaný vůbec vyskytnout v jejich škole? Na jednu stranu jim to dávalo naději, že i ony by třeba mohly uniknout a začít své životy nanovo; zároveň to ale z takového úniku činilo věc ještě naléhavější, když teď z perspektivy slečny Grehanové nahlédly, jak ubíjející a nepoetické jejich město je. Cass najednou viděla rodiče novýma očima: plešatící Dickie s tvarohovitým obličejem, shrbený pod tíhou upadajícího podniku; Imelda s tlustou vrstvou make-upu, ačkoliv seděla celý den doma, s tváří připomínající masku, kterou si přidržuje kousek před obličejem. Ano, bylo snadné představit si, jak se řítí z horského srázu, jak padají do rozsedliny.

Zrovna toho večera se u večeře pohádali kvůli matčině „rozhazovačnosti“. Otec chtěl, aby máma přešla na jiný mobilní tarif; levnější – tedy „finančně racionálnější“, jak to nazval on. Matka kontrovala, že na jeho místě by se sousloví „finančně racionálnější“ radši vyhýbala. Teď seděli každý v jiné místnosti – táta popíjel pivo u televize, máma něco psala na telefonu, dlouhými zahnutými nehty bubnovala do skla displeje. Když se ozval zvonek, ani jeden ho podle všeho neslyšel, což bylo dobře, protože to zvonila Elaine.

Úplně jí hořely tváře. Něco jsem objevila, vyhrkla.

Cass nebyla z jejího příchodu nadšená, co když hádka ještě neskončila? Ale kamarádka už si to štrádovala dovnitř. Potřebovala jsem ti to ukázat osobně, prohlásila. Cass ji následovala nahoru do svého pokoje, kde Elaine otevřela notebook a ustoupila, aby se Cass mohla podívat. Cass se sklonila k obrazovce, zahleděla se na ni a zalapala po dechu. To snad není možný, vydechla. Ale je, pravila Elaine. Je to fakt ona? ujistila se Cass. Elaine zarolovala po stránce dolů – a tam, ve svém bílém kalhotovém kostýmku, s tajemným úsměvem a s vlasy padajícími na ramena jako sprška plamenů, byla ona. „Julie Grehanová vystudovala Trinity College,“ stálo pod fotkou. „Žila v Paříži a v New Yorku.“

Cass odstoupila od Elainina notebooku jako v mrákotách. Slečna Grehanová byla sama básnířkou! Napsala knihu – celou knihu! – básní nazvanou Sůl: STUDie. Bylo to neuvěřitelné. Ale zároveň do sebe všechno dokonale zapadalo. Najednou jim připadalo nepředstavitelné, že by básnířkou nebyla.

Sůl: STUDie se prodávala za 18 liber 99 pencí. Tu knížku musíme mít! prohlásila Elaine. Jasně! souhlasila Cass. Myslím teď hned! zdůraznila Elaine.

Elaine měla vlastní platební kartu, ale nechala ji doma a nepamatovala si číslo. Řekni tátovi, ať ti ji koupí, navrhla. Řekni mu, že ji potřebuješ do školy. Tak jo, souhlasila Cass. Běž mu říct teď hned, naléhala Elaine. Oukej, přitakala Cass. Vstala. V uších jí znělo slovo rozhazovačnost. Zajdu za ním a poprosím ho, pravila nenuceně.

Dole ve zprávách stanice RTÉ zrovna mluvila nějaká žena v sáčku o finanční krizi. Za jejími zády promítali na stěnu studia hrozivě veliké číslo 3,7 % a ona o něm mluvila s takovým děsem, jako by to číslo bylo uprchlý masový vrah, který nekontrolovatelně řádí po městě. Dickieho profil byl ve světle obrazovky mrtvolně modro-bílý. S očima upřenýma na obrazovku bezmyšlenkovitě otáčel snubním prstenem na prsteníčku.

Stála ve dveřích a čekala, až si jí všimne. Jestli na mě promluví, poprosím ho o to, usmyslela si. Ale nespouštěl pohled z obrazovky, a tak se tiše vytratila a zamířila do kuchyně. Imelda pořád ještě nakupovala věci čistě ze vzdoru nebo ze zvyku a před Dickiem je schovávala. Možná bude lepší promluvit s ní.

Matka v kuchyni nebyla, u snídaňového pultu seděl jen Pídžej s knihou.

Kde je máma? zeptala se Cass.

V Okrašlovacím spolku, informoval ji Pídžej. Tohle si poslechni, pokračoval a začal předčítat: Z tvého těla ročně opadá devět kilogramů kůže. Jen během té krátké chvíle, než dočteš tuto větu, uvolní tvoje tělo dva tisíce kožních buněk.

To je nechutný, ušklíbla se Cass.

A než jsi to dořekla, nejspíš z tebe odpadlo zhruba osm set kožních buněk, opáčil Pídžej. A zatímco jsem ti odpovídal, odpadlo ze mě zhruba dva a půl tisíce kožních buněk.

Ve dveřích kuchyně se objevila Elaine. Tak řeklas mu? chtěla vědět.

Cos mi měla říct? nechápal Pídžej.

Zmlkni na chvíli, okřikla ho Cass. Cítila stud a zmatek, jako by kolem ní vířily droboučké odumřelé fragmenty jejího těla.

Věděla jsi, pokračoval Pídžej a očima zabloudil zpátky ke knížce, že v děloze se jako první část lidskýho těla zformuje řitní otvor?

Elaine na něj pohlédla s výrazem naprostého odporu. Jseš vadnej? osopila se na něj Cass.

To je prostě příroda, no, bránil se.

Tak řeklas tátovi? zajímala se Elaine.

Co mu měla říct? chtěl vědět Pídžej.

Hleď si laskavě svýho, odsekla Cass.

Na stole zahlédla Imeldinu peněženku. Půjčím si máminu, prohlásila nonšalantně. Ale srdce jí bušilo, a když peněženku otevřela a začala se probírat kartami, všimla si, že ji Pídžej sleduje ze svého strategického místa u snídaňového pultu. Co je? obořila se na něj. Pídžej sklopil zrak ke knížce. Cass vytáhla kartu a strčila ji do kapsy. Co pořád šmíruješ? houkla ještě na Pídžeje.

Při odchodu z kuchyně cítila podivnou směs triumfu a pokoření. Vaše rodina je strašně legrační, poznamenala Elaine.

Druhý den se učili o Sylvii Plathové. To byla nejslavnější básnířka ze všech; ve filmu, který o ní natočili, ji hrála Gwyneth Paltrow, v úryvku, který si pustili, jezdila po Cambridgi na kole s košíkem. Když jí bylo devatenáct, přijela z Ameriky na univerzitu do Anglie a tam se zamilovala do Angličana jménem Ted. To byl taky básník, informovala je slečna Grehanová. Ukázala jim jeho fotku. Třídou to zašumělo. Byl to doslova nejkrásnější chlap, jakého Cass kdy viděla, s ostře řezanou čelistí a očima hlubokýma, přísnýma, ale zároveň laskavýma, rozvernýma. Seznámili se na křtu univerzitního časopisu o poezii, který se jmenoval Svatý Botolf. Ted tam přišel s jinou dívkou. Sylvia k němu přišla a kousla ho do tváře. Tak silně, že mu na ní zůstal otisk zubů, líčila jim slečna Grehanová.

Cass pohledem zapátrala po Elaine na druhém konci třídy. Kdyby jim tohle vyprávěla slečna Ogleová, už by se nejspíš válely smíchy. Co takhle podání ruky, o tom Sylvia Plathová nikdy neslyšela? A existuje snad směšnější jméno než „Botolf“?

Jenže Elaine byla u vytržení: sledovala učitelku s ruměncem ve tváři a rty rudými, jako by si je celou hodinu kousala, a Cass pochopila, že si kamarádka představuje, jaké by to bylo zbláznit se do takového chlapa s ostře řezanou čelistí a být tím přívalem vášně tak unešená, že by člověk dělal věci – že by člověk chtěl dělat věci –, o jakých by se mu normálně ani nesnilo, třeba kousnout ho do tváře nebo si strčit jeho penis do pusy. A zatímco sledovala Elaine, jak si to představuje, zjistila, že si to představuje taky a že to taky cítí; a připadalo jí, že ta vášeň je hrozně blízko, jako měsíc skrytý v jasu denní oblohy, a ona pociťovala niternou gravitaci toho měsíce, která ji nadzvedává z povrchu Země.

Po hodině se jí Elaine svěřila, že už nechce být tváří nějaké značky, ale básnířkou. Cass prohlásila, že to je neuvěřitelný, protože ji právě napadlo úplně to samý. Na chodbě doběhly učitelku a zeptaly se jí, co mají dělat.

Takhle zblízka byla jen o kousek vyšší než Elaine, všimla si Cass; nos měla posetý hrstkou pih a její překrásné vlasy byly spíš skořicové než zrzavé.

Když jí Elaine pověděla o jejich záměru, zatvářila se překvapeně a potěšeně. Vysvětlila jim, že pokud chtějí být básnířky, stačí jediné – milovat poezii. Oddejte se jí! Naplňte poezií svůj život!

A taky by asi bylo dobrý se přestěhovat do města, do velkýho města, ne? zkoušela to Elaine.

To vůbec není třeba. Slečna Grehanová působila trochu překvapeně. Poezii můžete psát kdekoliv, o čemkoliv.

Ale vy jste přece žila v Paříži, namítla Elaine.

A v New Yorku, dodala Cass.

Když jste dostudovala Trinity College, doplnila Elaine.

To slečnu Grehanovou taky trochu zaskočilo. Jak tohle všechno víte?

Je to na vašem facebooku, vysvětlila Elaine.

Tohle už s dospělými zažily – překvapení nad tím, že informace, které zveřejnili, aby si je mohl kdokoliv a kdykoliv přečíst, si skutečně někdo přečetl.

Jestli se chcete přestěhovat do města, můžete, opáčila slečna Grehanová. A studovat poezii na univerzitě je skvělá věc. Ale důležitější je číst poezii. A psát poezii, každý den. Aspoň chvíli. Kdyby si každý jednou denně přečetl báseň, místo aby sáhl po telefonu, jsem si jistá, že svět by byl hned o něco lepší.

Když odešla, prohlásila Elaine, že to je určitě dobrá rada, ale že si pořád myslí, že žít ve velkém městě je stejně zásadní. Takže první věc, kterou musíme udělat, je přihlásit se na univerzitu v Dublinu, pravila. Tak jako ona. Cass souhlasila, že to bude ten nejlepší krok.

Ve skrytu duše zajásala. O tom, že z města odejdou, už mluvily dřív. Teď ale Elaine poprvé navrhla, že to udělají společně. Budovu školy opustily zavěšené do sebe, Elaine jí špitala plány do ucha. Lesbičky! pokřikovala na ně parta výrostků pokuřujících iqosky u vchodu do Sparu. Lesby! Ale Cass se ani nezačervenala. My! To slovo v ní rezonovalo jako andělský chór.

Za zády se jí otevřely dveře a na podestu dopadl úzký pruh světla. Co tady děláš? ozvalo se.

Ty jo, co bych tu asi tak dělala?

„Ty jo“, tajně poslouchala?

Ty máš co říkat, odsekla Cass, ale pak jí došlo, že tohle není ideální přístup. Chtěla jsem se táty na něco zeptat, vysvětlila.

Bratr se posadil k ní na poslední schod. Představ si, začal, že existuje druh motýla, kterej se jmenuje flambeau, a ten pije krokodýlí slzy! Jako přímo z jejich očí! Není to super?

Cass vzdychla. Hádka v přízemí se proměnila v hrozivě monotónního drmolení.

No fakt, nepřipadá ti to super? nedal se Pídžej.

Ty jseš takový dítě, vzdychla.

Jsem skoro teenager, namítl. Technicky vzato jsem teenager.

Na to Cass nereagovala. Furt se ještě hádaj? zeptal se po chvíli.

Cass pokrčila rameny. Skrz zábradlí uviděla matku, jak napochodovala do obýváku a s rukama v bok se postavila před televizi. Kdo tu byl krokodýl a kdo motýl? Imelda byla krásná, hrála duhovými barvami a žila z Dickieho práce, kterou on nesnášel, takže na první pohled působila jako motýl ona; ale neměl v sobě ve skutečnosti jistou třepotavou něžnost spíš Dickie? Zatímco Imelda by člověku byla schopná ukousnout nohu? Ostatně krokodýlích slz měla na rozdávání. Znamenalo to ale, že Dickie se na ní přiživuje?

S autosalónem je to fakt špatný, zašeptal Pídžej.

Hmm, zahučela Cass. Zabořila bradu do zkřížených paží.

Jeden kluk od nás ze třídy říkal, že se bude rušit. Ne ten tady u nás, ten druhej.

Otočila se na něj. Měl elfí tvář a velké oči, v příšeří schodiště tak temné, že vypadaly jako černé.

Co o tom může nějakej kluk z vaší třídy vědět?

Jeho strejda tam pracuje. Je automechanik.

Cass se zmohla jen na vyčerpaný povzdech. Měla už svojí rodiny a jejího ponižujícího úpadku po krk. Napadlo tě vůbec, že mám třeba taky nějaký jiný starosti?

Chápu, přitakal Pídžej. Ale dál seděl na schodech. Pak dodal: Já jenom, co bude podle tebe dál?

Já se hodlám odstěhovat do Dublinu, takže to fakt nedovedu posoudit.

Sotva to řekla, už toho litovala; tady doma to znělo neuvěřitelně, jako dětinský rozmar, asi jako když jí tuhle Pídžej oznámil, že celý den trénoval telepatii a prý na to už skoro kápnul.

Ty se stěhuješ do Dublinu? zpozorněl.

Na vysokou, vysvětlila neochotně. S Elaine.

S Elaine?

Co je na tom tak složitýho k pochopení? Vyhrkla to popuzeněji, než zamýšlela, a Pídžej sebou trhnul. Zamrzelo ji to. Ale ne teď hned. Až po závěrečnejch zkouškách.

Aha, přikývl. Zdálo se, že se mu ulevilo. Vstal a zamířil k sobě do pokoje, ale ještě předtím jí něco vložil do ruky. Na.

Byla to bublinková obálka s Imeldiným jménem na adresním štítku.

Přišlo to, když jsem se vrátil ze školy, vysvětlil. Vyndal jsem to ze schránky, než to uvidí máma. Poslali to na její jméno, ale je to knížka, takže mi bylo jasný, že je pro tebe.

Aha, prohodila jakoby nic a obálku si vzala.

Stejně to bude mít na výpisu ke kreditce, upozornil ji. Ten ale většinou rovnou hází do koše.

Znovu k němu vzhlédla. Když byli malí, hráli si v lese na veverky: on byl šedivá veverka, ona zrzavá. Zrzečko! zavolal na ni třeba. Bacha, lovec jde! Díky, šediváčku! A vyškrábala se na strom, zatímco podrostem si to rázoval Dickie. Nazrzlé vlasy měl ve skutečnosti Pídžej. Ale ona byla starší, a tak si mohla vybrat.

Potřebuju ji do školy, vysvětlila mu suše. Jakmile za ním zapadly dveře, rozervala obálku a v hlavě už si sumírovala zprávu pro Elaine, něco ve smyslu Hadej co prislo OMG hned sem prijd!!!

Když ale vytáhla knížku z obálky, zarazila se.

Vypadala o dost jinak než na webu, byla to spíš brožurka než opravdová knížka. Obálka z tlustého papíru nehezké hnědé barvy, sešitá svorkami, jako by byla vyrobená na koleně. Sůl: STUDie, stálo na ní. Napsala Julie Grehanová.

Básně uvnitř její obavy nerozptýlily. První se jmenovala „Sůl“. Zněla takhle: „Tvá sůl na mém jazyku / škodí srdci, lásko. / Ale maso chce nasolit / a ty mě měníš v maso.“ Honem přešla k další nazvané „Řezník“: „Veselý nápis nad obchodem: Naše maso vás potěší! / Pověz mi, řezníku, miláčku, tebe těší moje maso? / Nebo ho vyhodíš spolu s vnitřnostmi / mršinu kundy—“

Na následujících stránkách se znovu opakovala ta samá slova, maso, sůl, řezník, a přibyla další s podobně nepříjemným nádechem syrové tělesnosti, porce, srdce, řez. Marně se pokoušela spojit si je s tou elegantní učitelkou, jejím melodickým smíchem a překvapivou moudrostí. Seděla ve svém pokoji a tváře jí hořely. Jak má o tomhle říct Elaine? Knížku si objednaly v naději, že nahlédnou do skrytých zákoutí života slečny Grehanové, ale představovaly si je jako pokračování jejího facebooku, jako další obrázky hradů a mužů s ostře řezanými čelistmi. Tohle bylo spíš jako nahlížet doslova dovnitř něčího těla, na krvavé tkáně pod kůží. Jak může něco takového vůbec někoho zajímat? Knížku odložila. Osmnáct liber devadesát devět pencí! pomyslela si sklíčeně.

Pak se vzchopila. Riskovala přece, aby tu knížku získala. Musí v ní být něco, co ten risk ospravedlní. Rychle básně prolistovala, všechny se podobaly těm předchozím, až se konečně dostala k závěrečnému poděkování. Byl to seznam těch, kdo jí s knížkou pomohli. První řádek patřil samým Grehanovým, nejspíš rodina, usoudila Cass. Ale pak přišli na řadu další, lidé s exoticky znějícími jmény, kteří jí během psaní nabídli útočiště v Paříži nebo v Barceloně. Když si je Cass vyhledala na internetu, narazila na několik tváří, které znala z jejího facebooku. Pocítila novou vlnu nadšení. Po tomhle pásla: informace navíc, exkluzivní pohled do zákulisí. Poslední řádek byl trochu tajemný: hlásal „nehynoucí věrnost“ jakýmsi „Mrchám z Beastwicku“.

A když si Cass vygooglila, o co jde, spadla jí čelist.

Nevěděla, co dělat. Nechtěla mít před Elaine tajnosti. Jenže tohle tajemství bylo hnusné – stejně jako ta knížka, pomyslela si, s těmi odpudivými básněmi a anatomickou kresbou srdce – a Cass nechtěla být tím, kdo něco takového Elaine ukáže.

Jenže odpornost té knížky stejně prosákla na povrch. Před hodinou angličtiny, ještě než se objevila slečna Grehanová, narazily ve třídě na hlouček holek, kterým Sarah Jane Hinchyová právě s velkým gustem vykládala, co se na internetu dočetla o Sylvii Plathové. „Plathová“, jak o ní Sarah Jane Hinchyová mluvila, se podle všeho ještě předtím, než přijela do Anglie a seznámila se s Tedem, pokusila o sebevraždu.

No a? opáčila Elaine. Měla sebevražedný sklony. Nakonec sebevraždu i spáchala. To ví přece každej.

Elaine Sarah Jane Hinchyovou nesnášela. V pomyslném žebříčku třídní obliby byla o něco výš než ony, proslavila se tím, že loni nosila na svetru školní uniformy duhovou placku, dokud ji jeptišky nedonutily ji sundat.

Pokus o sebevraždu, o němž se dočetla Sarah Jane Hinchyová, byl obzvlášť úděsný. Plathová spolykala spoustu prášků na spaní, líčila jim, a schovala se pod domem – byl to takovej ten americkej dům, co má pod sebou jakoby prostor, kam se dá vlézt. A ona tam vlezla, lehla si tam a čekala, až umře. Všichni měli za to, že se ztratila, tvrdila Sarah Jane Hinchyová. Hledali ji po celým městě. A ona zatím celou tu dobu, snad tři dny, ležela v bezvědomí pod svým barákem a v podstatě tam hnila.

Cass si všimla, jak se Elaine otřásla, a sama pocítila nával znechucení. Sebevražda byla jedna věc: spáchala ji spousta slavných lidí, díky tomu nezestárli a pořád vypadali dobře. Ale hnít někde zaživa a pak se vynořit jako zombie, to nemohlo připadat impozantní vůbec nikomu. Na tyhle věci měla Elaine jasný názor. A ostatní holky taky.

Podle mě bysme se o někom takovým neměli vůbec učit, prohlásila Petra Gilhooleyová. Jako sorry, ale copak je to vhodný?

Podle mě to není pravda, namítla Karen Caseyová. Nepamatuju si teda, že by to bylo v tom filmu.

Když však dorazila slečna Grehanová, potvrdila, že ta historka je pravdivá. Tvrdila, že právě tímhle je Sylvia tak zajímavá – že to byla na první pohled typická krásná Američanka z dobré rodiny, ale pod tou slupkou se ukrývaly hrozivé problémy.

Ale je podle vás vhodné, abyste nás o takové osobě učila? zeptala se Petra Gilhooleyová, kterou to nepřesvědčilo.

My všichni jsme takoví, pravila slečna Grehanová. Všichni máme problémy. Jenže místo toho, abychom pravdu o sobě samých přijali, často ji zakrýváme. Snažíme se udělat ze sebe někoho, kým bychom podle ostatních měli být. Spoustu zla, které se na světě děje, působí lidé, kteří předstírají, že jsou někým, kým nejsou.

Psaní poezie je pravý opak, pravila. Když se díváte na svět, na malý kousek světa, a snažíte se poznat jeho skutečnou podstatu, začnete jasněji vidět i sami sebe. A to může být velmi osvobozující. Někdy vám to může zachránit život.

Takže za domácí úkol toho dne dostaly napsat báseň. Třída zareagovala brbláním. Slečna Grehanová se tomu smála. To není za trest, ujistila je. Možná vás to dokonce bude bavit. Pište o svém životě, o svém světě. Ten je plný detailů. Zaměřte se na ně, než začnete psát. Když je něco červené, co je to za červenou? Když vidíte strom, o jaký druh stromu jde?

Ke Cassinu údivu se Elaine po hodině o té příšerné historce se Sylvií Plathovou vůbec nezmínila. Zato pronesla pár silných slov na adresu jistých lidí, kteří se podle všeho rozhodli hodiny slečny Grehanové sabotovat.

Takže podle tebe neměla Petra pravdu? zeptala se Cass neutrálním tónem. Když říkala, že to není vhodný?

Elaine prohlásila, že Petra Gilhooleyová je jen podržtaška. Že za nitky tahá Sarah Jane Hinchyová. A je jasný proč, dodala. Je do slečny Grehanový zamilovaná. A žárlí, protože slečna Grehanová má radši nás.

Fakt? zapochybovala Cass. Už zase cítila to zvláštní šimrání kolem žaludku.

No jasně. Furt na ni zírá a snaží se na sebe upoutat pozornost.

Já myslela, jestli má slečna Grehanová fakt radši nás, upřesnila Cass.

Rozhodně, prohlásila Elaine. Protože prostě chápeme, o co v tý poezii jde. Což jí něco připomnělo. V očích jí blýsklo a spiklenecky se ke Cass naklonila. Přijď po škole k nám. Musím ti něco ukázat.

A pak odkvačila na základy podnikání.

Cestou domů se Elaine svěřila Cass, že chce svou báseň zveřejnit na instagramu. Zjistila, že existuje nová generace básnířek, které zveřejňují básně online a ty pak mají miliony zobrazení. Píšou o záležitostech každodenního života, jako jsou rasismus a homofobie, a přátelí se s influencerama, zpěvákama a dalšíma celebritama. Člověk se může poezií fakt proslavit, poznamenala.

Slečna Grehanová se teda zatím moc neproslavila, namítla Cass. Elaine souhlasila, že je to zvláštní, zvlášť když se vezme v úvahu, jak slečna Grehanová vypadá. Cass zajímalo, jestli si Elaine myslí, že je slečna Grehanová hezká. Elaine neodpověděla, jen se tak zvláštně usmála, jako by ji napadl vtip, který by Cass možná nepochopila.

O čem budeš psát? zajímalo Cass.

Pár nápadů mám, řekla Elaine neurčitě. Seděly v jejím pokoji, na zemi mezi sebou talířek se suchary Ryvitas. Elaine sklonila hlavu nad klávesnici, tvář jí zmizela za oponou vlasů. Cass hleděla na prázdný monitor. Ona žádné nápady neměla. Nedokázala myslet na nic jiného než na tu knížku; měla ji s sebou ve školním batohu pro případ, že by náhle změnila názor a chtěla ji Elaine ukázat. Teď se bála, že ji Elaine nějakým způsobem objeví sama.

Elaine prudce zvedla hlavu. Na okamžik se střetly pohledem. Jak se píše vzpomněla? zeptala se Elaine.

Cass slovo vyhláskovala. Já bych byla přísahala, že je tam -mě-, zamračila se Elaine.

Tak třeba se pletu, připustila Cass. Elaine neodpověděla a znovu se zahleděla na klávesnici. Po chvilce se zeptala na Cassiny stromy.

Stromy? nechápala Cass.

Jo, stromy, ty debilní stromy, co máte vzadu na zahradě, luskala Elaine netrpělivě prsty.

Tam je spousta různejch stromů, zamyslela se Cass. Podle mě jsou to většinou duby.

Elaine semkla rty a zase něco naťukala. Co to píšeš? zajímala se Cass.

Řeknu ti, až to bude hotový, prohlásila Elaine tajnůstkářsky. Cass se usmála. Musela potlačit nutkání vytrhnout Elaine notebook a báseň si přečíst. Její vlastní stránka byla pořád zářivě bílá.

Stmívalo se. Ve stříbřité záři monitoru vypadala Elaine jako víla. Jaký je ještě jiný slovo pro červenou? chtěla vědět.

Šarlatová, navrhla Cass.

Ne, když mluvíš o barvě vlasů. Ne zrzavá. Tmavší.

Aniž věděla proč, připadala si Cass nesvá, podobně jako dopoledne ve třídě.

Skořicová, řekla tiše. To slovo jí vytanulo, jako by na ni čekalo.

Skořicová. Elaine byla spokojená. Znovu něco připsala a celou tu dobu si u toho zuřivě hryzla rty. Měla je karmínové, rubínové, krvavě rudé.

Cass hučelo v hlavě jako v úlu. Naoko zívla. Nechtělas mi něco ukázat?

A jo! Elaine vyskočila a bez jediného slova odběhla do přilehlé koupelny.

Cass okamžitě sáhla po jejím notebooku, ale Elaine si zamkla obrazovku. Kam jsi zmizela? zavolala za ní asi po minutě. Už to bude, odpověděla Elaine zvonivě z koupelny.

Cass sáhla po sucharu a rozdrtila ho v prstech. Rozhlédla se po pokoji, který tak dobře znala, otáčivá lampa My Little Pony, díky níž kroužili po stěnách pokoje oři s laníma očima, podobní vybledlému duhovému kolotoči, postel plná plyšových medvídků.

Tak koukej, ozvala se Elaine za jejími zády.

Cass se otočila. Elaine stála ve dveřích koupelny, na sobě zářivě bílý kalhotový kostým.

Co tomu říkáš? zeptala se a zatočila se. Vypadám jako básnířka?

Cass nevěděla, co říct. Všechny myšlenky se jí vypařily z hlavy. Elaine byla najednou někdo jiný: šik, kosmopolitní, starší. Ne básnířka, ne studentka; spíš holka, která žije ve velkoměstě a pracuje v galerii nebo v reklamní agentuře, která vstává v 6, aby si zacvičila pilates, a pak v županu vyjde na balkon, v dlaních šálek kávy. Už je to dospělá ženská, uvědomila si Cass; její budoucnost je na dosah, přepychová síň hned za zdmi tohoto pokoje, a ona tam může vejít, kdykoliv se jí zachce.

Nechápala, proč ji to tak rozesmutnilo; ale nedostala ze sebe víc než zašeptání: Nádhera.

Elaine na ni hleděla s tázavým úsměškem, pak se nahlas rozesmála. Dělám si srandu! vyhrkla. Našla jsem to v máminý skříni. Tohle bych si na sebe v životě nevzala!

Cass se chabě zasmála. V hlavě jí už zase hučelo, jako by jí tam, za jakýmsi neviditelným závojem, uvízl celý roj včel.

Musím vymyslet, jak to předvést Julii, prohlásila Elaine. Bude jí to připadat vtipný.

Julii? zopakovala Cass zmateně.

Slečně Grehanový, upřesnila Elaine. Vytáhla telefon a podala ho Cass. Na, udělej mi selfie.

Už měly ověřené, že Cass dokáže Elaine vyfotit líp, než by to svedla ona sama. Tentokrát ale nemohla zaostřit. Všude jen zlato-bílé mihotání, které jako by se rozostřovalo a unikalo mimo displej.

Vtom se za jejími zády ozvalo zaklepání. Vešla hospodyně. Dole je vaše matka, oznámila.

Moje matka? podivila se Cass.

Co tu dělá tvoje matka? nechápala Elaine.

To nevím, vzdychla Cass a nešťastně dodala: Radši se půjdu podívat, co chce.

Z podesty schodiště viděla dole v hale Imeldu, jak mluví s Elaininou matkou. Všimla si Cass stojící nad schody. Je po tobě sháňka doma, informovala ji.

Teď? zarazila se Cass. Proč? Ale to už byla Imelda venku ze dveří. Cass se naposledy ohlédla. Elaine, celá v bílém, shlížela přes zábradlí doslova jako anděl, který ji vyprovází z nebes. Tak čau, hlesla.

V autě matce vyčetla, že stačilo napsat zprávu. Mohla přijít domů sama, nebylo nutný ji takhle vytáhnout od kamarádky –

Dost už! utrhla se na ni Imelda. Po zbytek cesty obě mlčely.

Když dorazily domů, u stolu v kuchyni seděl Pídžej – jen tam seděl, bez hnutí. Ani se na ni nepodíval; působil nesvůj, tak trochu nepřítomně, což se mu někdy stávalo po plavání. Otce slyšela telefonovat ve vedlejším pokoji, hlas měl vážný. V Cass se vzedmula panika, když si uvědomila, co se stalo. Pídžej jim řekl o té kreditce! Srdce jí začalo zevnitř bušit do žeber. V duchu s pláčem proklela tu zatracenou knížku i slečnu Grehanovou, jejíž příchod všechno převrátil vzhůru nohama! Do kuchyně vešel otec a posadil se na konec stolu. Z prsou se mu vydral hluboký vzdech. Pak začal mluvit.

Nešlo o kreditní kartu. Šlo o autosalon – pobočka ve vedlejším městě končila. S těžkým srdcem, prohlásil otec, musel rozhodnout o jejím uzavření. Dělal, co se dalo, aby ji udržel, ale finančně už to prostě nedávalo smysl. Na konci příštího týdne tam ukončí provoz.

Chvíli ještě mluvil tím zvláštním formálním tónem. Cass si uvědomila, že si nacvičuje řeč, s kterou bude muset předstoupit před své zaměstnance. Nakonec pohlédl přes stůl na obě děti. Chtěl jsem, abyste věděli, co se děje, vysvětlil. Kdybyste o tom náhodou slyšeli mluvit někoho ze spolužáků. Na okamžik se odmlčel. Chcete se teď na cokoliv zeptat?

Pídžej zavrtěl hlavou.

Můžu se vrátit k Elaine? chtěla vědět Cass.

Ne, vyštěkla Imelda.

Cass se rozplakala.

Dickie se neohrabaně natáhl přes stůl a položil jí dlaň na rameno. Chápu, že je to trochu šok, prohlásil oním věcným, nesmlouvavým tónem, kterým mluvil před chvílí. Ale nechci, abyste si s Pídžejem dělali starosti. Tyhle věci prostě fungují v cyklech. Teď se trh propadl, ale zase se to zvedne. Nejdůležitější je –

Proboha, Dickie! vykřikla Imelda a bouchla dlaní do stolu. Tys tu pobočku prostě přivedl na buben. Na buben!

Úleva, že se nepřišlo na tu kreditku, trvala jen krátce, pak ji vystřídal vztek – vztek, že ji vytrhli od kamarádky jen proto, aby si vyslechla tohle, že ji zatahují do toho svého ostudného průšvihu.

Sotva byla u sebe v pokoji, poslala Elaine zprávu. Absolutni picovina, napsala jí. U zprávy se objevila fajfka potvrzující doručení, pak dvě modré fajfky, že si ji Elaine přečetla. Ale odpověď nepřišla.

Cass ze sebe vyrazila vzteklé zachroptění. Sevřela ruce v pěst a zaryla si nehty do dlaní, pak se pěstmi začala tlouct do hlavy. V zrcadle zahlédla svůj zlostí zkřivený obličej. Po tvářích jí tekly slzy. Všechno bylo nanic. Až se autosalon zavře, je vyloučeno, že by se o tom Elaine nedoslechla. Konečně zjistí pravdu o Cass a její rodině. A pak? Znamená to i konec Trinity? V zoufalství napsala další zprávu: Mas cas na call fakt s tebou musim mluvit

Tentokrát si Elaine zprávu ani nepřečetla. Cass koukala z okna na fádní, mrtvou krajinu – mokré louky, dráty elektrického vedení, stromy. Nebe nad nimi bylo bezútěšně šedé. Připadala si jako pohřbená pod troskami života svých rodičů, zasypaná jejich prohrami a nespokojeností. Hlavou jí bleskla groteskní představa Sylvie Plathové ležící v rozkladu pod vlastním domem. Znechuceně vzlykla a zaplašila ji – ale vystřídala ji myšlenka ještě strašlivější.

Ví o tom už Elaine? Neřekla to Imelda její matce, když se spolu bavily v hale? To proto teď neodpovídá? Bylo už příliš pozdě? Zaúpěla – vzala do ruky telefon a nahlas žadonila, aby jí Elaine zavolala. Jenže Elaine ji nemohla slyšet. Místo toho si zřejmě psala se slečnou Grehanovou. S Julií! Už si ji přidala do přátel na facebooku – poslala jí to selfie –, teď si vyměňují zprávy jak na běžícím páse a v těch sladěných bílých kalhotových kostýmcích se ruku v ruce vznášejí nad městem, zatímco Cass leží pohřbená kdesi pod ním! V mysli jí defiloval jeden výjev za druhým: Elaine kráčí po dláždění Trinity College po boku slečny Grehanové, nedávalo to sice smysl, ale slečna Grahanová tam prostě byla, teď se v tom snu nebo představě dokonce otočila na Cass, vrhla na ni vyumělkovaný úsměv manekýny a pak se obrátila zpátky k Elaine a nechala Cass její samotě, samotě a pláči…

*

Druhý den řekla Elaine, že ji matka odvezla domů proto, aby mohla po skypu popřát dědovi k narozeninám. Aha, opáčila Elaine. Po očku sledovala dveře a čekala, až vstoupí slečna Grehanová; Cass věděla, že má fotku toho kalhotového kostýmku a je připravená ji slečně Grehanové ukázat.

Z tónu Elainina hlasu Cass pochopila, že o autosalonu neví. Když hodina začala, uvažovala, jestli neexistuje způsob, jak to Elaine sdělit, aby to neznělo tak tragicky – aby to vypadalo, že Dickie se rozhodl ho zavřít z nějakého strategického obchodního důvodu, třeba že se chystal otevřít pobočku v jiném hrabství. Nebo by jí mohla říct, že táta plánuje úplně novou—

Na rameno jí dopadla ruka slečny Grehanové. Nevadilo by ti to, Cass?

Pardon?

Nevadilo by ti, kdybych přečetla tvoji báseň? zeptala se slečna Grehanová.

Ehm, vydechla Cass zaskočeně. Z druhého konce třídy na ni hleděla Elaine. Ne, řekla. Sama nevěděla, jestli tím myslí ne, nevadilo, nebo ne, raději ji nečtěte. Ale slečna Grehanová si odkašlala a pak před celou třídou začala recitovat.

Let, Cassandra Barnesová

Noc co noc spolu ruku v ruce

ke hvězdám vzneseme se prudce.

Sny se stanou naší oblohou,

kam za námi jiní nemohou.

Beze svědků, jen já a ty,

stoupáme vysoko nad mraky.

Dálku, co dělí spící těla,

srdce jak vítr přeletěla

a tisknou se k sobě blíž a blíž,

než ráno se ze snu probudíš.

Ale i za dne ve tvých očích

dál vidím sen včerejší noci.

No není to famózní? prohlásila slečna Grehanová, usmála se na Cass a pak se obrátila na zbytek třídy. Podle mě je to prostě famózní. Znovu pohlédla na Cass. Můžu se zeptat, co tě inspirovalo?

Cass nešťastně hleděla na vlastní ruce položené na lavici. Báseň napsala, když ležela úplně zdrcená v posteli. Sága Stmívání, hlesla.

Slečna Grehanová naklonila hlavu, pak přikývla a znovu se usmála. Každopádně děkuju, že jsem ji tady mohla přečíst, řekla a pak směrem k ostatním prohlásila: Takže jak vidíte, zdrojem inspirace pro skvělou báseň může být úplně cokoliv.

Konečně poodešla. Cass zabořila oči do učebnice. Byla si nepříjemně vědoma toho, že Elaine na ni dál upírá pohled ze své lavice u okna. Toužila jít za ní. Jak jen to bude možné, všechno jí poví. Ale čas se úmorně vlekl, a když konečně zazvonilo, slečna Grehanová si ji zavolala k sobě.

Cass neochotně došla k tabuli, znovu cítila, jak ji Elaine propaluje pohledem, zatímco spolu s ostatními opouští třídu.

Slečna Grehanová se na Cass spokojeně zahleděla. Nádherná báseň, Cass, řekla. Moc se ti povedla.

Děkuju, opáčila Cass s očima sklopenýma k podlaze.

Doufám, že ti nebylo nepříjemné, že jsem ji přečetla nahlas. Vím, že poezie je někdy hodně osobní věc.

Cass zavrtěla hlavou a prohlásila, že na tom nebylo nic osobního. Učitelka pokračovala: o soutěžích, do kterých by se měla přihlásit, o sbírkách básní, které by si měla přečíst; Cass jen beze slova přikyvovala, dokud to slečna Grehanová konečně nevzdala. No, prohlásila, zatímco schovávala knížky do kabely: Každopádně doufám, že budeš psát dál.

Cass vyběhla za Elaine. Našla ji u šatních skříněk, zabranou do hovoru se Sarah Jane Hinchyovou. Fa-móz-ní! deklamovala zrovna Elaine.

FA-MÓZ-NÍ! vykřikla o něco hlasitěji Sarah Jane Hinchyová. Obě se rozesmály.

Á, nazdar, prohodila Elaine ke Cass přes rameno. Pak pokračovala v hovoru se Sarah Jane Hinchyovou a Cass musela počkat opodál, dokud neskončily. Tak se třeba uvidíme, zamávala Sarah Jane Hinchyová Elaine, když se loučily. Napíšu ti, zavolala za ní Elaine. Pak se otočila ke skříňce a vyndala z ní kabát. Cass horečně  přemýšlela, co říct. V tu chvíli je míjela slečna Grehanová. Zeširoka se na ně usmála. Nechceš jí ukázat tu fotku? nadhodila Cass.

Hmm? zamumlala Elaine směrem do skříňky.

Tu fotku, jak na sobě máš ten kostýmek. Nechtěla jsi ji ukázat… Julii?

Teď se Elaine otočila přímo na ni. Pohled jejích zelených očí byl chladný a nezúčastněný. To byl vtip, Cassandro, pravila.

Dyť jo, já vím, vyhrkla Cass. Nepřesvědčivě se zasmála. Odfrkla si. Nechápu, proč si k předčítání vybrala tu moji blbou básničku, prohodila s blazeovaností typickou pro Elaine. Napsala jsem ji dneska ráno ani ne za minutu.

Jen ji neshazuj, prohlásila Elaine s pohledem upřeným už zase před sebe. Byla dobrá. Odmlčela se a pak dodala jakoby pro sebe: Byla fa-móz-ní.

Cass se znovu ledabyle zasmála, ale v hloubi duše zaslechla dunění poplašného zvonu. Mám se odpoledne stavit?

Jak chceš, pokrčila Elaine rameny.

Budovu školu opustily společně, mlčky minuly partu výrostků u Sparu. Nezdálo se, že by se Elaine zlobila. Na tváři měla lehký úsměv a nevzrušeně hleděla přímo před sebe. Byly jako dvě cizí holky, které jen nedopatřením kráčejí po ulici těsně vedle sebe.

Hele, chtěla jsem ti něco říct.

Moment, zamumlala Elaine a palci bubnovala po displeji mobilu.

Cass byla jak na trní. Už otevřela batoh, aby z něj knihu vyndala. Až se Elaine dozví o Mrchách z Beastwicku! Co to znamená? bude chtít vědět a Cass jí řekne: Jen si to vygoogli, což ona udělá a uvidí sama, a pak se začne odvíjet jejich nový společný příběh, v němž jen ony dvě budou znát skutečnou identitu té zdánlivě dokonalé učitelky a postupně odhalí její přetvářku.

Zjistila jsem něco šílenýho, pokračovala, když Elaine konečně odložila telefon. O slečně Grehanový.

Elaine obrátila oči v sloup.

Fakt tomu nebudeš věřit, naléhala Cass.

Uvědomuješ si, že mluvíš furt jen o ní? prohlásila Elaine. Jakože – furt?

Já? podivila se Cass.

Jseš jak posedlá, pokračovala Elaine.

Cass zalapala po dechu. Srdce se jí rozbušilo. Nevěděla, co udělat, co říct. Začalo jí připadat, že se chytla do pasti – jako by ji slečna Grehanová tím, že si ji ve třídě vyvolila, přetáhla na svou stranu – jako by věděla, že Cass ví, a chtěla je s Elaine poštvat proti sobě, snažila se, aby se Cass Elaine znechutila, a nemohla jí tak prozradit její tajemství. Je to šílený, věř mi, řekla a sáhla pro knížku. Koukni na tohle.

Jsem nějaká unavená, zareagovala neochotně Elaine.

Bude to jen chvilička, naléhala Cass.

Asi si půjdu na chvíli lehnout, prohlásila Elaine. Stály před jejím domem.

Aha, hlesla Cass. Vybavilo se jí, jak se Elaine bavila se Sarah Jane Hinchyovou. Tak nic, rezignovala.

Nevím, o co jde, ale můžeš mi to říct zejtra.

Jasný, přikývla Cass a sledovala, jak kamarádka míří po příjezdové cestě k domu. Nedokázala se pohnout, nedokázala ze sebe vydat slova; pod kůží jí náhle vzplanul oheň. Pak se otočila. Nepokračovala domů; vrátila se do školy. Zamkla kolo do stojanu a vešla dovnitř, chodbou došla ke kanceláři ředitelky. Knihu nechala ležet u jejích dveří, s růžkem ohnutým na stránce s poděkováním.

*

Druhého dne slečna Grehanová do třídy nepřišla. Vlastně celý zbytek týdne děvčata trávila hodiny angličtiny ve studovně.

Nikdo z vedení jim neřekl, kam se poděla, proslýchalo se, že si na ni stěžoval někdo z rodičů. Kvůli čemu přesně? Tady už byly zvěsti neurčité a značně podivné. Někdo tvrdil, že kvůli nevhodnému obsahu učiva. Jiní, že problém byl v samotné učitelce. Petra Gilhooleyová vykládala, že se prý slečna Grehanová účastnila čarodějnických sabatů. Ne, oponovala jí Karen Caseyová, šlo údajně o nějakou taneční skupinu, kde nosily střapce na bradavkách a připínací dilda.

Žádná z těch kolujících zvěstí nepočítala s tím, že by se učitelka vrátila.

Víš, kdo v tom má prsty, že jo? utrousila ponuře Elaine. Ta kráva Sarah Jane Hinchyová.

Elaine byla zmizením učitelky natolik rozrušená, že když se na veřejnosti objevily zprávy o uzavření autosalonu, ani je nezaznamenala. Chodila jak náměsíčná, oči zarudlé od pláče. Jednou ráno těsně před koncem pololetí se pak objevila u Cass a přesvědčovala ji, že se musejí vydat do Dublinu a slečnu Grehanovou tam vypátrat. Tváře jí hořely, vlasy měla rozcuchané. Co když se jí něco stalo? naléhala. Musíme ji najít!

Ale jak? namítla Cass.

Podle jejího facebooku, řekla Elaine.

To Cass překvapilo, protože týden předtím si slečna Grehanová změnila facebookový účet na soukromý. Ukázalo se ovšem, že ještě předtím si z něj Elaine udělala screenshoty. Vytáhla telefon a rolovala snad stovkami fotek hospod, kaváren, obchodů, knihkupectví, cestiček podél pobřeží. To jsou všechno místa, kde byla v posledních třech měsících, vysvětlila Cass. Přejela prstem po displeji a objevila se mapa, na které byla všechna ta místa označená a pospojovaná červenými linkami. Začly bysme někde tady, zabodla prst doprostřed, kde byla červeň nejhustší.

Cass poslouchala, přikyvovala, souhlasila, že si vymyslí nějaký důvod, aby se vypravily do Dublinu. Uvnitř ale cítila kalný smutek, jako by ji zaplavovala jakási nakyslá mlha, která ji zároveň pohlcovala a rozežírala.

Nakonec do Dublinu nejely. První den pololetních prázdnin Elaine nečekaně odvezli na letiště. Překvapení v podobě dovolené, o které se postaral její otec. Elaine posílala Cass zprávy plné konspiračních teorií z letiště, z taxíku, z recepce hotelu. Pak se odmlčela.

Cass napadlo, že by mohla jet sama. Představila si, jak chodí po Dublinu, oči upřené na pavučinu Elainina nákresu, a nepoleví, dokud učitelku nevypátrá. Ale nakonec celý týden strávila doma. Atmosféra byla příšerná. Kdykoliv byl Dickie doma, matka se do něj navážela; když doma nebyl, stěžovala si na něj děvčatům z Okrašlovacího spolku, pošťákovi Dennisovi nebo vlastním dětem. On a ty jeho knížky, mistr Trinity College, opakovala. Pán si myslí, kdovíjakej není génius! Tak kde je nějakej důkaz tý geniality? Netuší někdo? Kde jí může bejt konec? A s dlaní přiloženou nad očima pátrala na obzoru po Dickieho někdejší genialitě, která nebyla nikde k nalezení.

Cass se nevzdávala naděje, že informace o slečně Grehanové jsou jen fámy a učitelka se po prázdninách vrátí. Jenže pak se cosi semlelo. Matka slečny Ogleové – která se tak zázračně zotavila, když onemocněla její dcera – uklouzla v místním supermarketu v sekci exotického ovoce po kvajávě a uhodila se do hlavy. Druhého dne v nemocnici zemřela.

Elaine dorazila na pohřeb pozdě – zřejmě se zrovna vrátila z dovolené. Ačkoliv stála kousek od Cass, nevšimla si jí a Cass o sobě nedala vědět. Ovšem slečna Ogleová, už bez kolečkového křesla, si to namířila přímo k nim dvěma. Doširoka rozpřáhla paže a obě je přivinula. Moje děvčata! vykřikla. Polekaně na sebe hleděly přes učitelčinu vzlykající hlavu. Slečna Ogleová si osušila oči. Tak, prohlásila už střízlivějším tónem. A teď mi povězte, co všechno jste ve škole probíraly, když jsem byla pryč.

Cass ze sebe nedokázala dostat slova. Odkud začít, kdyby jí chtěly ty převratné týdny popsat? Jak vylíčit to opojení a hluboký žal, tu naději, že se před nimi otvírá nadějná budoucnost, vystřídanou opět pocitem zmaru? Vrhla na Elaine pohled plný smutku a zoufalství. Elaine pokrčila rameny. Byla opálená a na zápěstí měla náramek, který Cass ještě neviděla, se srdíčkem.

Nic, prohlásila. Jen to, co je v učebnici.

Když se v pondělí vrátily do lavic, vrátila se i slečna Ogleová. Stála u tabule a tvářičky jí planuly. Proslýchalo se, že supermarket jí za tu tragédii vyplatil obrovskou sumu jako odškodné. Vstupní dveře svého domku už stihla natřít zářivým odstínem kvajávově růžové.

II.

Po uzavření autosalonu v sousedním městě přestal otec tvrdit, že se situace zlepší. Věděli, jak je špatná; vědělo to celé město. Po mši chodily za Dickiem místní stařenky a šeptaly mu, že se modlily novénu za něj i za celý automobilový průmysl. Jiní se ho stranili, jako by úpadek mohl být nakažlivý. Občas když Cass vešla do nějakého obchodu, všichni zmlkli a ona po celém těle cítila mravenčení hanby, jako by jí rašila ohyzdná druhá kůže, nová nepřízeň osudu, která měla vystřídat ekzém.

Krize proměnila Hlavní třídu v ústa s prořídlým chrupem, v jejím důsledku mizely obchody malé i větší. Ale krach autosalonu vnímali místní jako událost jiného druhu. Pád tak překotný, jako v případě Barnesových, nemohla způsobit jen ekonomika. Nějakou roli v tom musela hrát morálka.

Podle mnohých byla na vině Imelda. Dickie sice vydělal hodně, jenže Imelda dokázala utratit víc – tak to aspoň lidi viděli. Imelda, s těmi svými lícními kostmi a botami z italské kůže, co se obléká jako královna ze Sáby i na cestu do supermarketu! A chudákovi vedoucímu vynadá, že nemají badyán nebo tamarind nebo po čem to zrovna šílí celý New York! Přitom tam, odkud přišla, se jí o tamarindu ani nezdálo, vykládali si pohrdavě. Ani o podlahovém topení, ortodontistech a podobných vymoženostech. No, a teď se na ni podívejte.

Ano: podívejte se na Imeldu. S odrosty a olámanými nehty mířila hned po ránu do Lidlu, aby tam nepotkala nikoho známého; přes den se prohrabovala věcmi v šatně – na podlahu ložnice kladla rukavice, klobouky, šály, blůzy, šaty, džíny, sukně, vesty, štóly a pláště lemované kožešinou a fotila je ze všech úhlů, jako policista na místě činu. Večer pak sedávala u notebooku, prodávala je a nadávala na ty online hyeny, co se handrkovaly o každou penci jak hokynářky, a když zaplatily, dováděly ji k šílenství svými dotazy, proč jejich balíček ještě nedorazil.

Je potřeba přiznat, že občas nedorazil prostě proto, že ho Imelda neodeslala. Cass několikrát matku přistihla v kuchyni, jak objímá bezdrátový vysavač Dyson, ten „starý“ Dyson, nebo porcelánový jídelní servis o čtyřiceti osmi kusech, který ani jednou nepoužili, a štká tak srdceryvně, jako by to byl milovaný poník, kterého právě posílají na jatka.

Otec často zůstával v práci pozdě do večera; jako by tam musel trávit tím víc času, čím méně aut se prodalo. Těžko mu to ale vyčítat. Kdykoliv přišel domů, Imelda spustila tutéž litanii: přivedl je na mizinu, zklamal je, ona se nechala napálit. Cass by si bývala přála, aby si to nenechal líbit a bránil se. Ale on se sklopenou hlavou jenom seděl u jídelního stolu a nic neříkal, což samozřejmě mámu vždycky rozběsnilo ještě víc.

Ty se máš, šeptal jí Pídžej, jako by je Imelda mohla zaslechnout, přestože zrovna dole ječela jako na lesy. Ty jdeš na vejšku. Zato já budu muset zůstat tady.

No jasně, já to mám super, opáčila Cass ironicky. Učit se v tomhle na závěrečný zkoušky.

Ve skutečnosti se ale utěšovala tím samým – že za několik měsíců bude pryč. Chodila teď spát až o půlnoci a učila se – paraboly, modální slovesa, stalagmity, Pozemkovou ligu – ukládala si do hlavy fakta a data. Věřit v budoucnost, nějakou před sebou vidět, bylo ale čím dál obtížnější. Problémy doma byly tak obrovské, tak všepohlcující, že představa, že by jim unikla, že by byla někde jinde, se začala zdát nedosažitelná. Táta – který v mládí sám na Trinity College studoval a který byl tak nadšený, když mu řekla o svých plánech! – ji přestal ujišťovat, že všechno dobře dopadne. Vlastně s ní teď už nemluvil skoro vůbec. Pokud šlo o matku, ta jen opakovala, že v Dublinu je to samý úchyl a nechápe, jak tam může vůbec někdo žít; někde v novinách četla o chlapovi, který chodil po obchoďáku se zrcátky na botách, aby se mohl koukat holkám pod sukně.

Nejhorší ze všeho bylo, že Cass přišla o Elaine.

Ne že by spolu nemluvily: pořád se spolu každý den bavily ve škole a někdy chodily společně domů. Ale Elaine už ji nezvala, aby se k ní přišla učit; už se jí nevyptávala na historky o Imeldě; už nemluvila o tom, jak spolu budou bydlet v Dublinu. Bylo to kvůli zavřenému autosalonu? Nebo kvůli těm událostem kolem slečny Grehanové? To Cass netušila – ale bylo evidentní, že Elainina pozornost se teď upírala jinam.

Rozhodla se, že se tím nebude trápit. Ačkoliv ji to zraňovalo skoro k nesnesení, Cass si nepřála, aby Elaine musela přihlížet úpadku její rodiny. Lepší, když se jedna druhé nenápadně vzdálí.

Elainina pozornost se teď upírala jinam, konkrétně na kluky. Vrhla se do honby za klukama se stejně nesmlouvavým odhodláním, s nímž se v předchozím pololetí věnovala poezii. I když honba nebylo to správné slovo – Elaine byla příliš hezká na to, aby musela o kohokoliv usilovat. Zaměřila se spíš na usměrňování jejich usilování o ni. Pro Elaine nepředstavovali kluci výzvu nebo touhu nebo toho Druhého; vnímala je spíš jako komoditu, aktiva, které bylo třeba spravovat. Její milostný život připomínal inventuru zásob ve velkoskladu. Když prozradila Cass, že se už nevídá s Ryanem Doylem, protože chodí s Ciaranem Teelingem, ale že je to jen přechodná záležitost, dokud se Malachy Atkins nerozejde s Lucy O’Neillovou, což se podle věrohodných zdrojů mělo stát velmi brzy, Cass si vzpomněla na vývojový diagram, který Elaine vytvořila a podle nějž měly zamířit na Trinity a odtamtud do Paříže a New Yorku.

Elaine ve společnosti obměňující se suity kluků vysedávala v jedné z místních hospod zvané Stoka a ve škole se bavila hlavně s holkama, které tam chodily taky, jako byly Holly Maguireová, Jane Tanová nebo Rachel McElligottová. Nechceš tam zajít někdy s náma? zvala Cass. Cass věděla, že Elaine ví, že odmítne. Snažila se teď chodit do města co nejmíň; ačkoliv to bylo doma příšerné, ve městě, kde na ni všichni koukali a litovali ji, to bylo nesrovnatelně horší. Ale stejně je to od Elaine hezký, že se zeptala, pomyslela si.

Nechápala ovšem, proč si kamarádka pro rozjezd své nové životní fáze party girl vybrala zrovna dobu, kdy se blížily závěrečné zkoušky. Už teď měla o něco horší známky. Občas se Cass při hovoru s Elaine zdálo, jako by byla trochu mimo. Pokud se ale něco dělo, Elaine se s tím nehodlala svěřovat zrovna Cass.

Vzhledem k tomu, že Elaine trávila čas s jinými lidmi, bývala Cass ve škole osamělá. Po nějaké době si ovšem uvědomila, že samotu často sdílí s jinou osamělou studentkou, Sarah Jane Hinchyovou. Nedošlo k žádnému velkolepému spřátelení. Prostě se to tak nějak stalo a ona to zprvu vnímala jako další průvodní jev svého pádu. Sarah Jane Hinchyová byla holka, na kterou vždycky hleděly spatra. Byla to třídní šprtka, a přestože mívala lepší prospěch než ony, vděčila za to jen tomu, že se mnohem víc učila. Kamarádit se s ní znamenalo všechno jen zhoršit, Elaine byla totiž očividně znechucená, že se Cass stýká s takovou nulou, což dál snižovalo pravděpodobnost, že ona sama by se chtěla stýkat s Cass. Nicméně po pár týdnech, kdy spolu během polední přestávky vysedávaly v parku, si Cass nedokázala vybavit, proč s Elaine vlastně Sarah Jane Hinchyovou tak nesnášely. Jasně, Sarah Jane měla tlustá stehna a téměř určitě si stříhala vlasy sama. Žila na jakési farmě někde v kopcích a proslýchalo se, že její rodina je chudá. Ale byla nepopiratelně chytrá, a přestože působila ultra nudně, sypala z rukávu spoustu zajímavostí od Harryho Pottera přes A$AP Rockyho až po xeeon. Wow, pokývala uznale Cass, a pak: Co je to xeeon?

Něco jako novej instagram, vysvětlila Sarah Jane Hinchyová, akorát to nefunguje jako ta Zuckerbergova creepshow.

Často pronášela podobné výroky, jako by jí byly známé skutečnosti, o kterých Cass neměla ani tušení. Šla jí z toho hlava kolem. Elaine a Cass měly vždycky jasno, že jediný důvod, proč toho Sarah Jane Hinchyová tolik ví, je, že se dělá zajímavou. Ale co když ty věci, které znala, skutečně byly zajímavé? Co když z ní všechno, co dělala, aby působila jako individualita, individualitu skutečně dělalo? Třeba ta duhová placka. Pořád ji nosila, ale na blůze, pod svetrem školní uniformy, takže to těžko mohlo být jen na efekt. Řekla Cass, že se sama neidentifikuje jako lesba, že vlastně vůbec nevěří na nějakou pevně danou sexuální orientaci; nosila tu duhu jako symbol přesvědčení, že každý se může svobodně rozhodnout, kým chce být a s kým chce být.

Proč jim to vlastně připadalo divné? Cass si najednou nebyla jistá, jestli ji s Elaine nepovažovaly za nulu jen proto, že samy nechápaly, co je cool – podobně jako místní burani měli za blbky ji a Elaine, poněvadž nenosily trička Galské sportovní asociace. To byla znepokojivá myšlenka.

Sarah Jane se taky hlásila na Trinity. Už jsi přemejšlela, kde budeš bydlet? ptala se. Cass odpověděla neurčitě. Bavit se ve škole se Sarah Jane Hinchyovou bylo něco úplně jiného než zakomponovat ji do své budoucnosti. Pořád ještě snila o tom, že se k ní Elaine po závěrečných zkouškách vrátí – na univerzitě, kde budou žít podle svého, daleko od svých rodin. Tohle ještě nebyla připravená obětovat.

Jednoho dne jí Sarah Jane Hinchyová řekla o stipendiu, o které se ucházela. K čemu potřebuje stipendium, když je univerzita zadarmo? nechápala Cass. Nájem zadarmo není, opáčila Sarah Jane. Ani jídlo. Natož učebnice. Stipendium tohle všechno pokryje, a ještě je v tom měsíční kapesný. Měla bys to zvážit, doporučila Cass.

Cass nikdy předtím nepřemýšlela o tom, kdo bude platit za její ubytování, učebnice a jídlo; nikdy předtím ji nenapadlo, že by to mohl být problém. Představa, že by mohla potřebovat finanční pomoc, ji vyděsila. Takže až tak daleko to dopracovali. Jsou teď jako ty lidi, co ve středu ráno postávají ve větrovkách ve frontě před poštou?

Můžu ti ukázat, jak na to, nabídla Sarah Jane. Na tu žádost. Přijď k nám a vyplníme ji spolu. A pak se můžeme podívat na Krvavý trůn.

To byl starý japonský film, ale vycházel z Macbetha, což byla divadelní hra, kterou rozebírali k závěrečné zkoušce. Mohlo by bejt zajímavý vidět ten příběh z jiný než západní perspektivy, prohlásila Sarah Jane.

Cass váhala. Jít k Sarah Jane Hinchyové domů by byl v jejich dosavadním vztahu velký skok. Ale to, že společně vyplní nějaký formulář a třeba se podívají na film, ji k ničemu nezavazuje. A vypadnout z domova bude taky fajn; den předtím hodila Imelda u večeře po Dickiem krabici cereálií z Lidlu.

Sarah Jane bydlela pár mil za městem, Cass tedy potřebovala, aby ji tam někdo zavezl. Rodiče se zase hádali a ona čekala, až odezní nejbouřlivější fáze, aby je o to mohla poprosit. Vtom jí přišla zpráva.

Byla od Elaine. Hey bitch mas se??? stálo v ní. ejHH Hhhhh

Cass hned neodpověděla; nebyla si jistá, o co jde, jestli jí Elaine skutečně píše, že je mrcha, nebo jestli to myslí jako vtip. Zatímco o tom přemýšlela, dorazila další zpráva.

Sem in da Stoka s typeckem kterymu se prey libiiiis

Tohle jí připadalo ještě záhadnější, ale dřív než Cass mohla přijít na to, o čem nebo o kom to Elaine mluví, přišla další, jednodušší zpráva.

Doraz za nama!!!

Cass nevěděla, co dělat. Elaine evidentně chtěla, aby přišla do Stoky. Zároveň ji iritovalo, že Elaine poté, co ji doslova několik měsíců ignorovala, teď čeká, že Cass na lusknutí prstů přiběhne. Odložila tedy telefon, aniž odpověděla, a vydala se dolů, aby zjistila, jestli ji někdo odveze. Na schodech potkala Dickieho. Ehm, tati…? začala, ale jako by ji neslyšel. V ruce svíral plechovku piva, ve vlasech měl cereálie a na sobě ošuntělou větrovku, ve které ho nikdy předtím neviděla. Hlavou jí bleskla představa, jak spolu s ním a Sarah Jane Hinchyovou stojí ve frontě před poštou. Jdu ven! zavolala tedy přes rameno, vyběhla na ulici a zamířila do centra.

Nad vchodem sice stálo U Dorana, ale všichni tomu podniku říkali Stoka. Sotva Cass vešla, bylo jasné proč. Tvrdili, že dokud se tam ještě smělo kouřit, člověk si toho ani nevšiml, ale teď, i když dveře do dvora zůstávaly permanentně otevřené, byl ten zápach nepominutelný. Nikdo přesně nevěděl, odkud se bere; prostě tam odjakživa patřil. Z reproduktorů se nepřetržitě řinul příval osmdesátkového metalu, plátno kulečníku bylo natržené a po pípě s Guinessem se často promenovali mravenci. Ale barman nikdy nekontroloval věk, takže kromě několika pravověrných rockerů s prošedivělými mastnými loknami a obrácenými pentagramy na tričkách se to tam každý večer hemžilo nezletilými, co si chtěli vypít.

Bylo to tak už celou generaci, takže i ta nejspořádanější mamka z města dokázala vyjmenovat třeba kompletní sestavu Slayeru a pořadí skladeb na jejich albu Seasons in the Abyss.

Naproti vchodu stál bar, u nějž na vysokých stoličkách seděli postarší metalisti. Když Cass vešla, pár z nich se po ní odevzdaně otočilo. Barman zíral na displej telefonu. Za sebou měl vyrovnané řady lahví s alkoholem a černobílou fotku nějakého chlápka v elasťákách a s trvalou na hlavě. V odrazu zašlého zrcadla vypadala Cass jako malé sinalé děcko, co zabloudilo v mlžném lese.

Cass! zamávala na ni Elaine. Stála uprostřed hloučku, jedna, dvě holky ze školy, ale ostatní Cass vůbec neznala. V uších měla náušnice, které na ní Cass nikdy neviděla. Tváře měla uzardělé, oči jí plály, v ruce držela sklenici s ledem a plátkem limety. Když k nim Cass došla, Elaine se k ní natáhla a chytila ji za ruku. Tohle je Cass, oznámila všem. Moje nejlepší kámoška snad odjakživa. Hleděla na Cass s úsměvem, v němž se mísily hrdost a uznání. Pak ji odtáhla na záchod, aby si upravila mejkap.

Proč to tady tak příšerně smrdí? podivila se Cass s pohledem upřeným do zrcadla.

Na to si zvykneš, opáčila Elaine. Hele, Rowan Headley říkal, že jseš sexy.

Kdo je Rowan Headley?

Kámoš Endy Framea, vysvětlila Elaine.

Tahle informace Cass nijak nepomohla.

No ale každopádně tě musel někde vidět, pokračovala Elaine s náznakem netrpělivosti v hlase, protože říkal, že jseš sexy.

Tohle slovo použil? Sexy?

Myslím, že jo, přikývla Elaine. Nebo jsem to řekla já, už nevím.

Řeklas to ty?

Možná jsem řekla, že mám sexy kamarádku. To je jedno!

A ví teda vůbec, kdo jsem?

Elaine neodpověděla. Zavřela taštičku se šminkami a nespokojeně si Cass změřila, jako pekařka, která právě vytáhla z trouby ne zrovna povedený koláč.

Cass s ní vyšla ven, do kuřácké zóny, kde Elaine bryskně zmizela v davu; k ní vzápětí přistoupil kluk v hubertusu. Došlo jí, že je to jeden z těch otrapů, co na ni pokřikovali před školou. A teď si vybavovala, že některé ty poznámky byly pochvalné, ne že by nezbytně zaznělo, že je sexy, ale třeba že má hezký kozy.

Byl vysoký a bledý, měl tmavé kudrnaté vlasy. Takže ty jseš Elainina kámoška, prohodil.

Jo, přitakala Cass. Cass, představila se. Kluk pokýval hlavou a pohlédl stranou, jako by zjistil přesně to, čeho se obával.

Ty jseš Rowan? zeptala se. Podrážděně odfrkl. Měla sto chutí mu připomenout, že to on přišel za ní. Načež utrousil: Jdu na bar, dáš si něco?

Tak jo, přikývla.

Rowan se odlepil od sloupu, o který se celou dobu opíral, a odkráčel dovnitř. Cass zauvažovala, jestli udělala něco špatně. Choulila se ke zdi. Byla jí zima, i když stála pod teplometem. Teď zahlédla Elaine, stála opodál, zády ke Cass. Na okamžik se ohlédla a zalétla očima k ní, ale odvrátila se dřív, než Cass stihla zamávat. Cass mlhavě tušila, že Elaine chce, aby něco udělala, že ji sem pozvala s nějakým konkrétním záměrem. Dýchala si na špičky prstů, poslouchala ten otřesný skřípavý rámus, který se valil z reproduktorů.

Rowan se vrátil se dvěma pintami ležáku. To zdejší pivo je jak chcanky, pravil a jedno jí podal.

Dík, řekla.

Hraješ hry? zajímal se Rowan.

Cože?

Videohry.

Jo tak, pochopila. Angry Birds? To ho zjevně popudilo, a tak dodala: Můj brácha je velkej gamer.

Fakt? ožil Rowan. Jaký hry hraje?

Za ním mezitím jiný kluk, ne tak vysoký, ale v ještě vytahanějším oblečení, začal líbat Elaine. Cass to rozptylovalo; připadalo jí, že to slyší i přes všechen ten metal, ty mlaskavé zvuky, jako když někdo šlape po žabích vajíčkách. Rowan stál a bez mrknutí oka čekal, jako voják na rozkazy. Cass se pokusila soustředit. Hrávali s Pídžejem Donkey Kong, když ještě měli Wii. Ty hry, co hrál teď, vypadaly, jako by byl člověk uvězněný uvnitř kuchyňského robotu. Je nějaká hra s bobrama? Nebo vydrama?

Otter Devastation, doplnil bez rozmýšlení. Jo, ta je dost dobrá. Jestli má rád vyvražďovačky, tak ať si zahraje Agents of Extinction.

Tak jo, přitakala. Nastalo ticho. Slyšela, jak Elaine za jejich zády v extatickém utrpení tiše sténá.

Jak jste se vlastně s Elaine seznámily?

Cass ožila a pustila se do vyprávění příhody z hodiny chemie, ale ještě než se dostala k jódu, Rowan si přitáhl její tvář a začal ji líbat. Zavřela oči. Prsty jí měkce svíral líčko, jazyk měl však nezvykle tuhý a kmital jím bez jasného cíle nebo směru – jako by šlo o něco, co řídí na dálkové ovládání, pomyslela si. Teplomet připevněný na stěně jí sálal přímo na hlavu, připékal jí vlasy, ale zbytek těla jí mrznul. Každých pár sekund se vypnul a za okamžik se s dunivým kliknutím zase zapnul a ona cítila, jak se jí vlasy smaží. Řekla si, že se nesmí nechat rozptylovat. Přitiskla se k němu tělem a položila mu dlaně na prsa. On ji objímal kolem pasu; druhou ruku jí teď položil na břicho, instinktivně ho zatáhla, chvíli tam setrval a mechanicky přejížděl nahoru a dolů, než povyjel až k prsu, které radostně zmáčknul takovým stylem, že se jí vybavil antistresový balónek v otcově kanceláři. Jeden z jeho prodejců mu ho opatřil z legrace, dávno před krizí, kdy ke stresu ještě nebyl žádný důvod. Byl červený a bylo na něm napsáno PŘESTAŇ MI DRTIT KOULE! Táta ho měl na stole vedle černobílé fotky svého bratra Franka, modelu Volkswagenu Brouk z roku 1953 a další fotky, na které se usmívali oni čtyři, tedy ona, máma, táta a Pídžej, ve vánočních svetrech v zábavním parku Funderland. Máma se opakovaně podivovala, že si do kanceláře nenašel nějakou lepší fotku, ale všichni vypadali šťastně, přestože Pídžejovi se udělalo špatně na atrakci nazvané Šílené šálky; byli šťastní, dokonce i máma. Cass tehdy muselo být nějakých deset? Jedenáct? Na fotce měla ještě plochou hruď, žádné antistresové balónky, ruku a zápěstí měla poseté ekzémem, bylo to ještě předtím, než poznala Elaine, předtím, než ji polila jódem a pak brečela před ošetřovnou, předtím, než se spolu zapsaly na jízdárnu nebo si společně postavily palác v Minecraftu, než místo do školy vyrazily do města v teplákovkách a s vlasy do culíku, Elaine si myslela, že je nikdo nepozná, protože přece vypadaly úplně jinak než obvykle, ale do dvaceti minut si jich všimli, dostaly tehdy zaracha a zabavili jim mobily a ona s dlaní přitisknutou na okno ve svém pokoji přemýšlela, kde asi Elaine je, a přitom věděla s naprostou jistotou, že Elaine v tu samou chvíli tiskne dlaň na okno ve svém pokoji a že je nikdy nic nerozdělí—

Jazyk, který se v jejích ústech mrskal jako veliké slepé zvíře, se náhle stáhl. Musím čůrat, oznámil jí Rowan a odšoural se.

V tu ránu vedle ní stála Elaine. Líbá skvěle, co? prohlásila.

Jo, přitakala Cass, ačkoliv jí připadalo zvláštní něco takového tvrdit. Napila se piva. Chutnalo jako on, anebo to bylo spíš naopak, usoudila. Sklenice se jí zdála obrovská, připadala si plná, jako by se do jejího těla nemělo vejít už vůbec nic – žádný alkohol, žádné jazyky, dokonce ani žádná slova. Ocitla se teď shodou okolností uprostřed skupinky, která se zjevně celá přesunula ven, aby si poslechla jakousi Elaininu historku, jež se, jak Cass ke svému překvapení zjistila, týkala Sarah Jane Hinchyové, přesněji řečeno sestry Sarah Jane Hinchyové.

Jo jo, to je fakt vtipný, usmál se Rowan, který se mezitím vrátil. Upíjel pivo a prohlížel si něco v telefonu.

Takže ségra Sarah Jane Hinchyový, Denise, je fakt chytrá, že jo? vyprávěla Elaine. Je tak o tři čtyři roky starší než my. A její otec – její otec prodává krmivo pro dobytek nebo co a je to totální držgrešle. Jako fakt absolutní lakomec. Ale slíbí jí, že když udělá závěrečný zkoušky se samejma jedničkama, koupí jí auto. Prostě ji chce jako povzbudit, ale ani ho nenapadne, že by to mohla dát, protože je sice chytrá, ale ne zas tak chytrá.

Hrozně vtipný, poznamenal Rowan. Odložil telefon a vzal Cass za ruku.

Jenže Denise se učila fakt fest a pak v srpnu zveřejněj výsledky a ona má samý jedničky. Byla snad první v celým hrabství. Takže otec jí musí koupit auťák. Je to takovej skrblík, že Denise si je jistá, že ten slib nesplní. Ale on ho splní. Jednoho dne ji vytáhne ven a před barákem stojí Volkswagen Golf. Ne novej, ale ani žádná rachotina, třeba osm let starej.

Dobrý, uznale pokývá nějaká holka.

No jo, ale počkej, to není celý, pokračuje Elaine. Když se Denise koukne na bok toho auta, na stranu spolujezdce—

Na dveřích to bylo, zamumlá Rowan. Cass se v sevření jeho dlaně potí bříška prstů.

Jasně, na dveřích u spolujezdce bylo velkejma písmenama vyškrábaný PÍČA.

Napsaný na tom autě? Cass to nechápala. Tohle jí na to auto napsal táta?

Někdo to tam vyryl klíčema nebo čím. Snažili se to přelakovat, ale pořád to bylo jasně vidět. Chápeš to, že někdo dá svý dceři auto, na kterým je napsaný PÍČA?

Proč to udělal? Cass se točila hlava. Teplomet nad ní se s pravidelným kliknutím zapínal a vypínal a z reproduktoru ječel nějaký chlap, doslova ječel, jako by ho ta muzika krájela na plátky.

No tak určitě ho koupil levně. A mohl tvrdit, že dohodu dodržel.

Já ji vídal, jak v tom jezdí, přidal se jeden z kluků. Bydlej kus za městem, u Naancrossu.

Nevěděla jsem, že Sarah Jane má ségru, řekla Cass.

Odstěhovala se do Londýna. Moc často se sem nevrací, dodal kluk na vysvětlenou.

A Sarah Jane Hinchyová je která? chtěla vědět jedna z dívek.

Tu určitě znáš, opáčila Elaine. Taková ta šilhavá, s akné, co si šlape na jazyk.

Vysloveně dítě Štěstěny, poznamenal kluk, který se přidal až teď.

Tvrdí, že je lesba, ale jenom se dělá zajímavá, prohlásila Elaine.

To nebyla tak úplně pravda a Cass napadlo, že by to měla uvést na pravou míru: jenže když se snažila vybavit si, jak to Sarah Jane vysvětlovala, s tou fluidností a tak dál, nedokázala to přesně zformulovat, a pak si uvědomila, že zapomněla Sarah Jane napsat, že k ní nedorazí, a pocítila, že je na ni, tedy na Sarah Jane, trochu naštvaná, takže neřekla nic.

Neříkala jsi, že ti tvůj táta taky slíbil auto, když složíš závěrečný zkoušky? obrátil se Rowan na Elaine.

Cass ztrápeně přikývla.