Přeložila Silvie Brůhová

A NIGHTINGALE CHRISTMAS CAROL

Copyright © Donna Douglas 2016

All rights reserved.

Translation © Silvie Brůhová 2025

ISBN 978-80-249-5779-1

poděkování

Vřele děkuji své editorce Jenny Gerasové a týmu nakladatelství Arrow Books i své literární agentce Caroline Sheldonové za její neúnavnou podporu a skvělé rady.

Pokud jde o sběr materiálu, získala jsem mnoho cenných informací o válečných zajatcích díky Eden Campu v Severním Yorkshiru a skvělému Imperiálnímu válečnému muzeu.

Nesmím zapomenout ani na svou rodinu – na dceru Harriet, která si nechala průběžně vyprávět stále košatější zápletku, a na manžela Kena, jeho povzbuzování a encyklopedické znalosti druhé světové války. Však já věděla, že se to jednou bude hodit…

Rebecce a Wayneovi –

přeji vám šťastné manželství.

1.

Prosinec 1943

„TO SEŠ CELÁ TY, Doro Rileyová, vyběhnout během náletu do ulic jen kvůli zatracený kočce!“

Dora se po manželovi radši neohlédla. V Nickově hlase zřetelně zaznívalo mrzuté podráždění, a tak si snadno domyslela, jak se při těch slovech tváří. Místo toho upírala pohled na rozbombardovanou ulici před sebou. Padala ledová mlha a ona se musela plně soustředit, aby našla schůdnou cestu přes zrádné dláždění protkané bezpočtem kráterů. Ulice s pobořenými domy vypadaly po ničivém náletu cize.

„Vždyť to nebylo nic moc a před půlhodinou navíc odhoukali konec!“ křikla přes rameno. „A kromě toho, já se neprosila, abys šel se mnou. Klidně jsi mohl zůstat doma!“

„A nechat tě samotnou courat ulicemi?“ Nick neskrýval podráždění. „Co nevidět padne tma. Není to tady bezpečný.“

Dora se pousmála. Miláček Nick. Skoro čtyři roky byl na frontě; jeho dovolené doma by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Jak si představuje, že to bez něho sama zvládala? Úplně stejně jako všechny ostatní opuštěné manželky a matky, které se tady v East Endu musely rvát se životem, naučit se překonat strach, přežít výpadky proudu a noci strávené ve vlhkých protileteckých krytech v obavách, že se ráno nebudou mít kam vrátit.

Jako ošetřovatelka se přece jen tváří v tvář setkávala se skutečně hrůznými případy, a vzpomínky na zraněné vojáky a oběti bombardování ji pronásledovaly i ve snách.

Ale teď byl Nick konečně na chvíli doma a toužil ji ochránit. Dora si přiznala, že musí na čas potlačit svou nezávislost a dovolit mu roli manžela podle jeho představ.

Byla štěstím bez sebe, že ho má konečně doma. I teď, dva týdny po jeho návratu, se neubránila úsměvu při vzpomínce, jak otevřela dveře bytu a spatřila ho stát na prahu v uniformě, s vojenským vakem přehozeným přes rameno. Z Itálie ho poslali lodí do Skotska a jemu trvalo dva dny, než se odtud konečně dostal do Bethnal Green.

Zítra je Štědrý den a pro Doru to po řadě let budou ty nejšťastnější Vánoce.

Dvojčata se od matky nakazila její bezstarostnou náladou. Děti neviděly otce celou věčnost, takže si od něho zpočátku držely odstup, ale teď se Nicka nemohly nabažit. Vyprosily si odpolední procházku s rodiči. Walter se hrdě nesl otci na ramenou, zatímco Winnie pelášila před nimi, kurážná na svých šest let, a zvídavýma očkama pátrala po ztraceném pokladu.

„Buď opatrná!“ křikla za ní Dora. „Nezapomeň, co jsem ti říkala! Nesbírej žádný věci!“

Winnie si z matčina varování nic nedělala, kličkovala po chodníku a zvědavostí si mohla kebulku ukroutit.

„Roste nám z ní pěkná uličnice, co říkáš?“ zasmál se Nick láskyplně.

„To je Alfieho vina,“ žalovala Dora. „Pořád domů tahá kusy šrapnelu, ukazuje jí je a určuje typy bombardérů. Kdybych to dovolila, vsadím se, že ti dva budou venku pobíhat i při náletech…“

Zarazila se, protože jí hrdlo sevřel záchvat bezejmenného děsu.

Nick očividně chápal, jak se Dora cítí. Dohonil ji, aby ji mohl vzít za ruku, a přitáhl si ji blíž k sobě. Ani jeden z nich přitom nepromluvil. Na květnaté promluvy si nikdy nepotrpěli, ale jejich společné mlčení bylo výmluvné až dost.

Dora zaťala prsty do Nickovy paže. Navzdory hrubé látce kabátu cítila jeho mužnou sílu. I když se v minulých čtyřech letech naučila protloukat se životem na vlastní pěst, teď tu Nick stál vedle ní a jí nešlo do hlavy, jak mohla bez něho přežít – a jak se vyrovná s jeho dalším odjezdem. Dříve či později Nick opět zmizí, protože dokud tahle proklatá válka nebude u konce, Doře patřit nemůže.

A jako by manželce četl myšlenky, Nick začal znovu nadávat na počasí. Doře bylo jasné, že se ji snaží rozptýlit.

„Mohla bys mi laskavě připomenout, proč jsme se vydali v mrazivé zimě na tuhle pitomou procházku?“ zamumlal. Límec kabátu měl vytažený tak vysoko, že mu Dora stěží viděla do obličeje.

„Slíbila jsem to starý paní Priceový.“ Od chvíle, kdy stařenku přijali na infekční oddělení, byla zoufalstvím celá bez sebe. Schvátila ji těžká chřipka, a přesto se daleko víc strachovala o svého milovaného kocoura než o sebe. Dora ji nemohla uklidnit jinak než slibem, že zaskočí osamělé zvířátko nakrmit.

„Nemůžeš babce prostě namluvit, že ta potvora utekla? Stejně by se to nikdy nedozvěděla.“

„Jak to můžeš říct?“ vykulila Dora na Nicka oči. „Nikdy bych si neodpustila, kdyby ten drobeček zůstal kdovíkde sám a o hladu.“

Nick zavrtěl hlavou. „Jako bych tě neznal,“ povzdechl si. „S tebou je ta potíž, že na ostatní myslíš víc než sama na sebe.“

„No, a i kdyby? Škoda, že se o to taky nesnažíš, Nicku Rileyi,“ pokárala ho Dora upjatě.

„Řídím se heslem, že se má každej člověk starat především sám o sebe.“ Nick se usilovně snažil předvádět arogantní nadhled, ale Doře neušlo, jak mu koutky úst škubají úsměvem. Nick svoje laskavé srdce odjakživa pečlivě skrýval pod tvrdou slupkou a jen pramálo lidí si pustil k tělu natolik, aby poznali, jaký je doopravdy.

„Paní Priceová bývala naše sousedka,“ připomněla mu Dora. „To dá rozum, že jí pomůžu, pokud je to jen trochu možný. Však sama pro nás udělala dost.“

„Pro mě ne. Naše rodina pro ni byla jen zdrojem drbů, stejně jako pro ostatní sousedy.“

Dora po něm střelila pohledem. Měl pravdu, vinou Nickova násilnického otce a matky alkoholičky byla celá jeho rodina odsunuta do role psanců dokonce i v Griffin Street. Během dospívání Nick býval věčně nabroušený a ochotný se rvát kvůli každé maličkosti. A byla to právě Dora, kdo směl nahlédnout pod tu drsnou slupku a spatřit zraněného, vzteklého chlapce, jímž byl ve skutečnosti.

Usilovně se to snažil nedat najevo, ale Dora stejně poznala, že se Nick do Griffin Street vrací jen s nechutí. Neměl na to místo šťastné vzpomínky.

„Víš jistě, že se ti chce se mnou?“ zeptala se na rovinu. „Nevadí mi jít tam sama –“

„A já ti už jednou řekl, že tě nenechám pobíhat v ulicích bez doprovodu!“ připomněl jí Nick se zachmuřenou neústupností. „A vůbec, už jsme skoro na místě. Tak to vyřídíme co nejrychleji, platí?“

Když zabočili do Griffin Street, Dora téměř cítila jeho napjaté nervy. Sama se sem po té osudné noci, kdy proběhlo bombardování Londýna, už několikrát vrátila, ale Nick tu zkázu viděl poprvé na vlastní oči. Teď se náhle zastavil a Dora slyšela, jak zalapal po dechu.

Ulice, kde oba vyrůstali, byla téměř k nepoznání, ale teď už alespoň nevypadala tak zle jako těsně po dopadu bomby. Hory suti, roztříštěné cihly, polámané trámy a rozbité sklo i střešní krytina byly během posledních dvou let dávno odklizeny, ale kdovíproč to teď působilo ještě zoufaleji. Místo jejich domů trčela obří proluka, protkaná zbytky pobořených stěn. Řídké pramínky mlhy protékaly kolem pokřivených koster budov a dodávaly ulici přízračný, strašidelný vzhled.

Tu a tam zůstaly dojemné připomínky po bývalých obyvatelích uličky – třepetavý útržek květinové tapety z obývacího pokoje, trosky holubníku pana Prossera, přeražený dřevěný kůl, k němuž byla přivázaná prádelní šňůra. A tam, za pobořenou zadní zdí, se dal ještě rozeznat půdorys uhelného sklípku, na jehož střeše sedával Nickův mladší bratr Danny a čekal na mladíkův návrat – až do toho pozdního večera, kdy sem dopadla bomba…

Dora před tím místem vždy pečlivě uhnula očima, ale Nick se tam zahleděl tak upřeně, jako by sám sebe zkoušel, kolik bolesti dokáže snést.

„Kde to vlastně jsme, tatínku?“ ozval se Walterův tenký hlásek.

Nick si odkašlal. „Tady jsme dřív bydleli,“ odpověděl přidušeně. „A s maminkou jsme tu oba vyrůstali.“

„Kde?“ vyzvídal Walter. „Kde přesně jste bydleli?“

„Přímo tady,“ ukázal Nick na zbořeniště původního domu. „Vaše maminka žila v čísle osmadvacet a já hned vedle.“

„A kam se všechny domy poděly?“

„Jsou vybombardovaný, ty troubo!“ odsekla Winnie, zatímco se za bratrem drápala přes pobořenou zídku. „Němci je všechny zničili bombama. Poslali letadla, stovky a stovky letadel, a bum, prásk, bum –“

„Nech toho!“ utrhla se Dora na dceru mnohem přísněji, než zamýšlela. „A koukej slézt z té zdi, než si potrháš kabátek. Nový nedostaneš.“

Winnie trucovitě pohodila hlavou, slezla dolů a odpelášila. „Drž se poblíž, ať na tebe vidím!“ křikla Dora za dcerkou, ale mezitím už Winnie zmizela v houstnoucím šeru.

„Nemůžeš jí to mít za zlé,“ mírnil Doru Nick. „Děti s tou válkou vyrůstají; nepoznaly nic jinýho.“

„Jako bych to nevěděla,“ zamumlala Dora spíš sama pro sebe. Srdce jí pukalo z pouhého pomyšlení, že si její děti nepamatují svět, v němž sirény kvílivě nehlásí další nálet či v němž se děti o Vánocích probouzejí vedle punčochy plné dárků. Bylo jim teprve šest a už zažily víc, než bylo pro ně zdrávo.

„Tak pojď,“ stiskl jí Nick loket. „Zkusíme tu kočku najít dřív, než se úplně setmí.“

Dům paní Priceové stál osaměle na konci Griffin Street. S výjimkou velké prolákliny ve střeše a zpola rozpadlého suchého záchodu na zadním dvorku byl téměř netknutý.

Nick si stavení zasmušile prohlédl. „Páni, chybí spousta střešních tašek,“ ukázal. „Komín je taky pryč. V domě musí být zima jak v mučírně. A nejspíš i pořádně vlhko.“

„Zřejmě právě proto majitelka skončila v nemocnici.“

Nick jen ustaraně vrtěl hlavou. „Jak tady chudák babka stará dokáže přežívat bez pomoci? Divím se, že dům už dávno nestrhli.“

„Mám dojem, že se o to pokusili.“ Dora si vzpomněla, jak jí stařenka s odhodláním ve vrásčitém obličeji oznámila: „Dokud stojí dům, stojím i já. Nedostali mě z něj Němci a nepodaří se to ani radnici.“

„Zmínila se, že se chce v domě dočkat konce války, aby mohla vyvěsit vlajku,“ usmála se Dora posmutněle.

„Což o to, ta babka měla odjakživa tuhý kořínek!“ ocenil Nick zdráhavě. „Stejně jako ostatní ženský z Griffin Street, viď?“

Zazubil se na manželku a Dora se mu pokusila úsměv opětovat. Ve skutečnosti si moc silná ani statečná nepřipadala, ale nechtěla to před Nickem dát najevo. Měl svých starostí až nad hlavu.

„Tak mě napadá, že bych se na tu střechu mohl hned ráno kouknout a vymyslet, jak zastavit to zatékání,“ zamžoural Nick k pobořenému komínu.

„Vážně? Odkdy si děláš starosti kvůli cizím?“ zasmála se Dora pobaveně.

Nick se ušklíbl. „Očividně na mě máš špatný vliv,“ zabručel. „Teď už bychom s sebou měli hodit. Najdeme toho mizernýho kocoura a vypadneme odtud dřív, než zhoustne mlha a udělá z ulic bludiště.“

Začali pátrat v rozvalinách a volali kočku jménem.

„Timmy? Timmy? Tak se ukaž, broučku, donesla jsem ti rybí hlavy.“ Dořin hlas se rozléhal prázdnou ulicí. „Chudinka, asi je vystrašený.“

„Spíš je někde na lovu!“ zasmál se Nick. „Tady musí pobíhat tolik krys, že má milej Timmy dost práce na zbytek života!“

„Brrr, radši o tom nemluv!“ otřásla se Dora. „Teď buď tak hodný a najdi Winnie, ať ji něco nekousne.“

Nick se rozhlédl soumrakem. „V pořádku, vidím ji. Stojí támhle, kde Prosserovi mívali záchodovou budku…“

Ale Dora ho už neposlouchala, protože třeštila oči na zadní dveře domku paní Priceové, houpající se na zrezivělých pantech ve větru.

„Co se děje?“ ozval se za jejími zády Nick.

„Vypadá to, jako by se někdo vloupal dovnitř.“

Nick si rázem stoupl před Doru a převzal velení. Z ramen si sundal Waltera a postavil ho na zem. „Počkáte tady!“ poručil. „Já to tam uvnitř okouknu.“

„Ale –“

„Počkejte tady!“ zavrčel netrpělivě.

Zachmuřená Dora sledovala, jak Nick otvírá dveře a vchází do domu. Byl sice zvyklý vydávat rozkazy, ale ona nebyla zvyklá je poslouchat. Stiskla Walterovu ruku a vkročila do temné chodby za Nickem.

2.

DOŘINY OBAVY SE VYPLNILY. Maličká kuchyňka byla obrácená vzhůru nohama: stoly a židle poražené, příborník, v němž paní Priceová vystavovala elegantní porcelán, byl převrácený na bok.

Šokovaná Dora se po té spoušti rozhlížela. „Co to –“

„Někdo nejspíš zjistil, že je dům prázdný.“ Nick se po ní zasmušile ohlédl. „Počkejte tu, já se podívám do dalšího pokoje.“

Zmizel v temné chodbě.

„Co se tu stalo, maminko?“ divil se Walter.

„Já –“ Dora zkusila synkovi odpovědět, ale hlas jí selhal.

Nick se vrátil. „Vypadá to tam navlas stejně, ale našel jsem tohle…“ Ukázal Doře dřevěnou šperkovnici s utrženým víkem, zpod nějž vykukovalo polstrování z vybledlého hedvábí. „Podle mě ukradli všechno, co šlo odnést.“

Doře se podlomila kolena. O krok ustoupila a zády se opřela o studený kamenný dřez.

„Jak jenom mohli?“ vydechla. „Jak to mohl někdo udělat chudičký starý paní?“

„Divila by ses, jaký špinavosti lidi dokážou provádět,“ zamumlal Nick.

„To jistě, ale…“ Dora se zoufale rozhlížela. Tohle byl přece East End, lidi tu drželi při sobě a navzájem si pomáhali v nesnázích. Nikdy si nešli po krku jako psi nad odřezky masa.

„Je válka,“ odpověděl Nick na její nevyslovenou otázku. „Dokáže lidi změnit od základu.“

Proklatá válka. Dora se zalykala vzteky. Měla plné zuby války, válečného života, řečí o válce, nově probuzené bezcitnosti v lidech i zničených komunit jako byla ta v Griffin Street.

„Jak jí to jen řeknu?“ rozhodila bezmocně rukama nad zdemolovaným domovem staré paní Priceové. „Už takhle přišla o všechno. O manžela, oba syny…“

„Zatím jí nic neříkej,“ odvětil stroze Nick. „Rozhodně ne dřív, než na to bude dost silná. A teď pojďme najít kocoura a nějakou bednu, abychom ho mohli odnést k nám domů.“

Dora na něj chvíli nechápavě zírala. Na okamžik jí úplně vypadlo z hlavy, co tu vlastně pohledávají.

„Ale to ne!“ namítla. „Paní Priceová nechce, abychom ho odnesli. Prý by se mu to nelíbilo –“

„Čert vem kočku!“ uťal její námitky Nick. „Nedovolím, abys sem denně chodila přes půl města, rozumíš? Zvlášť když se to tady hemží kdovíjakou cháskou.“

Dora pohodila hlavou. „Pokud odnesli všechno, nemají důvod se vracet!“ odsekla. „A navíc mě neděsí!“

„Na to kašlu, stejně si nepřeju, abys sem chodila úplně sama –“

V tom okamžiku se rozlétly dveře za jejich zády a dovnitř vrazila rozzářená Winnie.

„Hele, co jsem našla!“ jásala.

Dora se obrátila k dcerce přesvědčená, že nese kocoura, ale místo toho v jejích ručkách spatřila matně se blýskající špinavý kov. Než si uvědomila, co dělá, pustila Walterovu ruku a vrhla se na Winnie.

„Co jsem ti říkala?“ Vyrvala dítěti kousky kovu z rukou a odhodila je ven, jak nejdál dokázala „Máš přece zákaz vyhrabávat věci! Nejsou to hračky, rozumíš? Ty krámy nejsou na hraní!“

Okolní svět se Doře před očima rozostřil do rudé šmouhy a teprve Nickův klidný a rázný hlas ji přiměl se vzpamatovat. Až pak si uvědomila, že její dcera pláče a ona s ní lomcuje jako s hadrovou panenkou.

Otupělá šokem pustila vzlykající Winnie, která ihned utekla do tmy. Dora se za ní chtěla rozběhnout, ale Nick ji chytil za ruku.

„Nech ji, však nepůjde daleko.“ Zadíval se Doře do očí. „Byla to jen stará nábojnice, Doro. Neškodný krám.“

„Ale to nemohla vědět, když to vyhrabávala. Mohlo to být kdovíco.“ Odmlčela se a snažila se uklidnit. „Nedávno jsme na oddělení měli kluka z Russia Lane. Dotáhl domů poklad, který vyhrabal v jednom kráteru po bombě, jenže to byla nevybuchlá munice.“ Mluvila rychle, téměř bez emocí, jako by si je nemohla dovolit. „Nikdy nezapomenu, jak ho jeho otec donesl s oblečením komplet nasáklým synovou krví.“

„Ale Doro!“ Nickovi zaškubalo v tváři.

„Co kdyby se to stalo naší Winnie?“ zanaříkala Dora. „Co kdyby nešlo jen o prázdnou nábojnici? Co kdyby –“ Strach jí sevřel hrdlo, takže větu nedokončila.

„Omlouvám se,“ řekl kajícně Nick. „S Winnie si promluvím, ano? Aby si uvědomila, proč nesmí zvedat neznámý předměty. Doro? Ty pláčeš?“

Odvrátila se od něj k oknu. „Ne,“ zalhala, ale hlas ochraptělý slzami ji zradil.

„Ale jo.“ Nick otočil Doru tváří k sobě. „No tak, tohle mi k tobě nesedí. Copak se děje?“

„Co se děje?“ zopakovala Dora ohromeně. „Jen se kolem sebe rozhlídni, Nicku. Vidíš tenhle dům? Umíš si představit, že před touhle podělanou válkou by někdo okradl souseda? A podívej na naše děti. Winnie je posedlá bombami a letadly a Walter se v noci hrůzou počurává. A teď budou Vánoce, a já nemám dárky, nemáme dost jídla a možná ani dost uhlí do kamen. Celý ty roky si jen dělám starosti a strachuju se, kdy se objeví další katastrofa. A ty se mě ptáš, co se děje?“ Hořce se zasmála.

„Vím, že je to těžký,“ přikývl Nick, „ale musíš to vydržet –“

„Ale proč?“ Bradou ukázala na kdysi útulný domov staré paní, nyní úplně zdemolovaný. „Vidíš to? Paní Priceová se snažila vydržet, a dopadlo to takhle.“ Potřásla hlavou. „Mrzí mě, že se nechovám podle přání a instrukcí lorda Wooltona, pana Churchilla a dalších, co mi říkají, jak mám se vztyčenou hlavou směle čelit všem strastem a tak vůbec. Ale už jsem z toho unavená, Nicku. V těch posledních letech jsem si sáhla na dno a začíná mi docházet energie. Válka mi všechno vzala.“

„Pořád ještě máš mě.“

„Jistě, ale na jak dlouho?“

Stačil výraz Nickova obličeje, aby Dora pochopila, že se její chmurné, zdánlivě nevysvětlitelné tušení potvrdilo. Nick jí něco tají.

„Ty zase odjíždíš, je to tak?“ šeptla otupěle.

„Přece jsme věděli, že se budu muset vrátit –“ začal Nick, ale Dora ho stroze uťala.

„Kdy?“

Sklopil oči. „Zítra odpoledne.“

„Na Štědrý den…“ Dora zmlkla, jak se tu novinku snažila zpracovat. „Jak dlouho už to víš?“

„Doro –“

„Jak dlouho?“

„Rozkaz k nalodění mi dorazil před pár dny.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Byla jsi tak šťastná… Nechtěl jsem ti to pokazit.“

Dora měla sto chutí předvést hysterický záchvat, ale při pohledu na prosebný výraz v Nickově obličeji se silou vůle ovládla.

„Takže se nezdržíš ani na Vánoce?“ zeptala se tiše.

„Moc mě to mrzí, lásko.“

„Ty za nic nemůžeš. Nejspíš bychom měli být vděční alespoň za tyhle společné chvíle. Londýn je plný žen, co své muže neviděly už dlouhé roky.“ Odhodlaně se rozhlédla. „Měli bychom tu trochu poklidit. Nerada bych, aby se paní Priceová vrátila do takový hrůzy.“

Nick stavěl překocený nábytek téměř beze slova, ale to Doru neudivilo. Málokdy ji zažil nešťastnou a v slzách. Jako typická žena z East Endu si cestu životem razila s hlavou vztyčenou a všem překážkám a strastem navzdory. Případné obavy si nechávala pro sebe a sama se s nimi i vyrovnávala.

Neuměla si vysvětlit, proč zrovna teď projevila slabost. Možná to bylo Nickovou přítomností, která jí připomněla, o co všechno osud její rodinu okrádá. Styděla se za svůj výlev, protože ať už čelila čemukoliv, Nick procházel nesrovnatelně větším peklem. Stokrát mohla brečet kvůli potravinám na příděl, výpadkům proudu a každodennímu strachu o svůj život i život dvojčat, ale byla to maličkost v porovnání s nebezpečím, jemuž Nick denně čelil v přední linii.

A teď mu sobecky naložila ještě víc. S mrazením v zádech pokukovala po Nickovi na opačné straně místnosti. Uvědomovala si, že ho možná vidí naposledy v životě, a jen nerada by ho nechala odjet s vědomím, že si musí dělat starosti i o ni.

Zamířila k Nickovi zrovna v okamžiku, kdy přirazil těžký šatník ke stěně.

„Omlouvám se,“ zašeptala.

Nick se napřímil a obrátil se k ní. „Ale proč?“

„Tu scénu jsem si měla odpustit. Připadám si hrozně hloupě.“

Ostražitost mu z očí dosud nevyprchala. „Nenapadlo mě, že jsi tak nešťastná.“

Copak můžu cítit něco jinýho? pomyslela si, ale jen se usmála: „Kvůli mně si nedělej těžkou hlavu. Prostě mám mizerný den.“

Její úsměv ho neoklamal a ještě víc se zamračil. „Zvládneš to, viď? Nerad bych odjel a nechal tě tady…“

„Čestný slovo, že to zvládnu!“ slíbila Dora. „Všechny starosti hoď za hlavu a mysli hlavně na sebe.“ Polkla. „Už víš, kam tě posílají?“

Nick se opět opřel do šatníku, aby ho přirazil rovně ke zdi. „Nevíme víc, než že to bude někam na jižní pobřeží.“

A to tě nemohli nechat doma o jeden den déle? Dora tu otázku raději spolkla. Už tak toho řekla víc než dost.

„Hádám, že odtud dál do Francie?“ nadhodila.

„Nemám potuchy, ale i kdybych to věděl, asi bych to beztak nemohl prozradit.“ Nickův nehybný obličej Doře připomněl, že její manžel teď potlačuje emoce stejně jako ona.

S úsměvem zvesela dodal: „Ale pokud opravdu skončím ve Francii, dovezu ti nějaký přepychový francouzský parfém jako opožděnýho ježíška.“

„Kašlu na parfém, přeju si jediný: Aby ses bezpečně vrátil k nám.“

Teď už strach skrývat nedokázala a Nick ji vroucně uklidňoval: „Určitě budu v pořádku, lásko.“

Kéž by to byla pravda! Dora očima mimoděk sklouzla k místečku, kde mu do hrudníku vnikla kulka a jen o pár centimetrů minula srdce. Pod košilí skrýval svraštělou lesklou jizvu, které se Dora nedokázala dotknout; připomínala jí, jak málo chybělo, aby manžela ztratila navždy.

Nick si toho pohledu všiml. „Beru to jako ponaučení, že mám příště utíkat ještě rychleji!“

Zasmál se, ale Dora se k němu nepřipojila. Hrdlo se jí svíralo potlačovaným pláčem, který však tentokrát udržela na uzdě.

Nick ji vzal za ruku. „Vrátím se, přísahám!“ pronesl vážně.

„Vrátíš se? Slovo na to?“

„Vždyť víš, že se vrátím. Nikdy bych tě neopustil, tak na mě čekej, Doro,“ zazubil se Nick. „Ne abys práskla do bot s některým z těch fešáckých Američanů, rozumíš?“

Konečně se i Doře zachvěly rty úsměvem. „Propána, za jakou holku mě to máš?“

Zadíval se na ni tmavě modrýma očima. „Za svou holku,“ řekl tiše.

Chvíli stáli mlčky, ztracení v sobě navzájem, dokud ten okamžik nepřerušil Winniin hlásek zvenčí.

„Heleďte, co jsem našla!“

„Pane na nebi, co to zas bude?“ Dora se s Nickem v patách vrhla k zadním dveřím. Přes dvůr klopýtala jejich dcerka s náručí plnou syčícího a prskajícího zrzavého kožichu.

Rozzářená Winnie hrdě ohlásila: „Našla jsem Timmyho!“

„To vidím.“ Nick si kocoura honem vzal. „Dej mi ho, než tě celou podrápe. Pojďte, najdeme nějakou bednu, ať si ho můžeme odnést domů.“

Než ovšem zamířil pryč, ohlédl se ještě po Doře. „Věř mi, všechno bude v pohodě,“ pošeptal jí. „Hlavu vzhůru, už kvůli mně.“

Dora se rozzářila láskyplným úsměvem. „Zvládnu to.“

Statečně se vydržela usmívat až do chvíle, kdy Nick vyšel na dvůr.

3.

Červen 1944

„UŽ JSTE SLYŠELA TU NOVINKU, sestřičko? Spojenci se vylodili ve Francii!“

Hlavní portýr pan Hopkins vykoukl z okna vrátnice. Oči mu nad zježeným knírem svítily vzrušením. „Je to tady, sestřičko!“ jásal. „Konečně to začalo!“

„Svatá pravda, pane Hopkinsi.“ Dora se pokusila o úsměv, ale útroby se jí svíraly v obavách.

Konečně to začalo.

Většinu noci probděla a poslouchala hukot letadel na obloze. Zdálo se jí, že jich létá víc než obvykle, a teď už věděla proč.

Hlavní vrátný nadmul hruď a vzhlédl k šedé podmračené obloze. „Pro všechny z nás je to velký den!“ prohlásil svým zpěvavým velšským přízvukem.

Dora si všimla, že za panem Hopkinsem sedí u stolu dva sanitáři, dělí se o jednu cigaretu a přitom se hrbí nad rozhlasovým přijímačem. Tvářili se nadšeně a trousili žertíky. To se jim to vtipkuje, když neriskují vlastní život, řekla si Dora v duchu.

„Jen si představte,“ pokračoval pan Hopkins, „že zrovna teď jsou naši udatní chlapci na francouzském pobřeží a chystají se těm německým zmetkům dát co –“

„Jedno z oken je prasklé!“ skočila mu Dora rázně do řeči.

Pan Hopkins se zamračil. „Promiňte, sestřičko?“

„Na pohotovosti. Jedna tabulka skla je prasklá a hrozně skrz ni táhne. Mohl byste s tím něco udělat?“

Hlavní vrátný se napřímil, ale ani tak nebyl vyšší než Dora. „Kouknu se na to,“ zabručel.

„Děkuju, budu vám vděčná.“

Na odchodu ještě zaslechla Hopkinse říkat: „No ať se propadnu! Slyšeli jste to? Na tuhle zprávu čekáme jako na smilování boží, a paninka ani nemrkne!“ Nespokojeně mlaskl. „Podle mě se takhle žádný pořádný vlastenec nechová!“

Dora se zastavila a užuž si to vztekle namířila zpátky, aby hlavnímu vrátnému vmetla od plic, co si o něm myslí, ale nakonec se ovládla a spěchala dál.

Pan Hopkins za to nemůže, připomněla si v duchu. Je prostě jen nadšený, že jsme se všichni dočkali. Od chvíle, co Rusové začali drtit Němce na východní frontě, sdělovací prostředky přetékaly výzvami, aby spojenci udeřili na západě.

Ovšem pan Hopkins neměl přímo na bojišti nikoho ze svých blízkých, nemusel probdít noci v mrazivém strachu, že se s ním už možná nikdy neshledá.

Samozřejmě v tom Dora nebyla sama. Téměř každá žena, kterou znala, měla ve válce manžela, syna či bratra. Spousta lidí na tom byla ještě mnohem hůř. Nebohá paní Priceová ztratila oba syny, jednoho u Dunkerku a druhého v severní Africe.

Vzpomněla si na svůj slib Nickovi. Drž hlavu vzhůru.

Přestaň se konečně litovat, Doro Rileyová! poručila si rázně. Je to těžké, ale musí se vzchopit a zvládnout válku až do konce.

Ale snadné to nebude. Bála se, že při pouhém vyslovení Nickova jména ztratí svou křehkou sebekontrolu, které se už půl roku tak urputně držela.

Spěchala skrze hlavní budovu prázdnou chodbou, v níž se ozývalo jenom vrzání jejích podrážek. Kdysi tu vládl ruch a ošetřovatelky zde pobíhaly za svými povinnostmi. Poté, co výbuch plynu před dvěma lety zlikvidoval půlku nemocničního areálu, pacienty přestěhovali z Londýna do venkovské nemocnice v Kentu, a s nimi i většinu lékařů a sester. Ti zbylí dobrovolně vstoupili do armády.

Zůstala tu už jen Dora s hrstkou dalších ošetřovatelek, mediků a technické obsluhy přístrojů, aby vedli pohotovostní příjem, mužské a ženské akutní oddělení a pár specializovaných ambulancí.

Stýskalo se jí po uspěchaném a rušném nemocničním životě, po procesích lékařů a ošetřovatelek i zřízenců, kteří spěchali sem a tam, a dokonce jí chyběly i strohé staniční sestry v šedých uniformách s naškrobenými bílými čepci. Prázdné sály působily skoro strašidelně: jenom řady holých kovových postelí připomínajících kostry.

Když vešla na mužský akutní příjem, ošetřovatelka Kitty Jenkinsová už tam byla a klábosila se slečnou Sloanovou, jež patřila k týmu dobrovolnic. Byl to nesourodý pár – mladičká, tmavovlasá, drobná Kitty vedle vysoké a neohrabané slečny Sloanové. Z jejich vzrušených tváří Dora poznala, že spolu probírají tu žhavou novinku. Kitty při pohledu na Doru okamžitě zmlkla, ale Leonora Sloanová brebentila bezstarostně dál, jelikož si z nemocniční etikety nic nedělala. Byla to učitelka hudby středního věku, dobrá duše, jež se připojila k dobrovolníkům školeným Červeným křížem, aby přiložila ruku k dílu. Občas spíš překážela, než aby byla k užitku, ale Dora neměla to srdce zničit její nezdolný zápal pro věc. Každé ráno, ať se dělo cokoliv, přijela slečna Sloanová na bicyklu až z Essexu, a to bez ohledu na zátarasy, letecké poplachy, sníh či bouřku.

Sotva spatřila Doru ve dveřích, vyskočila nadšením a v úsměvu vycenila vyčnívající řezáky. „Zrovna to probíráme, sestřičko, už jste to taky slyšela? Spojenci –“

„Jistě, slyšela jsem to,“ přisvědčila Dora s vynuceným úsměvem. „Je to nádhera, viďte?“

„Vskutku.“ Dora se obrátila ke Kitty. „Podle všeho byla dnešní noc dost rušná, nebo se pletu, Jenkinsová?“

„Ano, sestro staniční. Noční sestra hlásila pět příjmů.“

„Kde je teď? Potřebuju si od ní vyslechnout hlášení.“

Zatímco unavená noční sestra probírala detaily jednotlivých případů, Dora koutkem oka vnímala dotčený výraz slečny Sloanové. Snažila se ho nebrat na vědomí a soustředit se jen na popis slepého střeva, možný srdeční infarkt a případ s popáleninami, nemluvě o dvou případech toxické gastritidy u námořníků, které sem dovezli nad ránem.

Dora si povzdechla. „Budu hádat – popíjeli U Bílého koně?“ Noční sestra přikývla. „Ach Bože, kdy už ten pajzl konečně zavřou?“

Už přestala počítat pacienty, kteří tu skončili po návštěvě nechvalně proslulé putyky. Místní věděli, že se jí mají vyhnout, ale námořníci a vojáci nemohli uvěřit svému štěstí nad štědrou nabídkou ginu a whisky. Většinou až po probuzení v nemocnici zjistili, že se celý večer nalévali lihovinami s vysokým procentem zrádného metylalkoholu.

„Ten hostinský jednou zaviní něčí smrt,“ prorokovala Dora. „Zvláštní, že s tím policie stále nic nedělá.“ Uhladila si zástěru a obrátila se ke Kitty. „Pustíme se do práce, co vy na to?“

Doře se sice podařilo uniknout slečně Sloanové, ale těžko mohla umlčet rozrušené pacienty, kteří měli invazi jako jediné téma. Během dopoledne nemluvila celá nemocnice o ničem jiném a hloučky lidí na nádvoří živě diskutovaly o vývoji situace.

Bylo jen otázkou času, kdy někdo požádá, zda mohou pustit rádio.

„No tak, sestřičko!“ naléhali jeden přes druhého. „Chcete to slyšet stejně jako my, jen si to přiznejte!“

Dora váhala. Pravda byla taková, že se zmítala mezi touhou po informacích a strachem, co by se mohla dozvědět.

„Ale samozřejmě, že by rádio mělo být zapnuté!“ ozvala se slečna Sloanová. „Nevím jak ostatní,“ loupla očima po Doře, „ale já rozhodně chci vědět, jak si naši udatní hoši vedou.“

Kitty pohlédla na Doru. „Nebude vám to vadit, staniční sestro?“

Dora ze sebe vyloudila úsměv. „Jistěže nebude.“

V duchu si namlouvala, že skutečnost těžko může být horší než ty hrůzy, kterými ji zásobovala vlastní fantazie.

Pro jednou byla Kitty za neomalenost Leonory Sloanové vděčná, protože jinak by se staniční přemluvit nedala. Teď Dora seděla u stolu a tiše se věnovala svému papírování, zatímco ostatní se každou celou hodinu shlukli kolem rádiového přijímače k pravidelnému zpravodajství.

Stejně to bylo zvláštní. Kitty věděla, že manžel staniční Rileyové bojuje ve Francii. Na jejím místě, říkala si Kitty, bych byla k rádiu doslova přilepená a hltala každou maličkost.

Jenže pak si vzpomněla, jak padl její bratr Ray; celé týdny se nedokázala na noviny ani podívat. I po více než roce sebou její maminka dodnes pokaždé trhla, když uslyšela o další lodi pohřešované v Atlantiku.

Dnes se ale nejnovějším zprávám uniknout nedalo; a každý k tomu měl samozřejmě co říct.

„Dejte na mě, že to Němci nenechají jen tak,“ vykládal pacient, zatímco Kitty pomáhala sestře Rileyové dát mu injekci. „Hádám, že si to pěkně slízneme a co nevidět nás začnou bombardovat jak šílení.“

Kitty se při sterilizování jehly rozklepaly ruce. Snažila se mužův hlas vytěsnit, ale nepřestával jí bzučet v uších jak otravná vosa.

„No jasně, budou to teď na nás házet noc co noc, namouduši,“ nedal si pacient pokoj. „Zase budeme spát v krytech.“

Kitty se rozbušilo srdce. Náletů se děsila od té chvíle, kdy ji jeden zastihl na volném prostranství bez šance doběhnout do úkrytu.

„Taky ale říkaj, že Němčouři vynalezli zbraň, co dokáže zničit město velký jako Londýn za jedinou noc,“ pokračoval pacient. „Takový bombardování by vedle toho vypadalo jako čajovej dýchánek…“

Jehla vyklouzla Kitty z prstů a cinkla o podlahu.

„Och Bože, já nechtěla…“ Chvatně po jehle hrábla, ale za ruku ji chytily pevné a chlácholivé prsty staniční sestry Rileyové. „Jen klid, Jenkinsová,“ řekla klidně. Dora Rileyová nebyla žádná kráska, měla nos pršáček, hranatou bradu a široký pihovatý obličej korunovaný hřívou rudých kučer, ale zelené oči plné laskavosti a pochopení jí dodávaly osobité kouzlo.

„Jsme dnes všichni trochu rozrušení, je to tak?“ zeptala se šeptem.

Kitty křečovitě polkla. „Ano, sestro staniční.“

Mlčky se opět pustila do práce a snažila se nevnímat pacienta, jenž se vyžíval v popisu ďábelské nové zbraně, kterou je Němci zaručeně zlikvidují do posledního živáčka.

„Vzal bych jed na to, že kdyby se naši vylodili dřív, ti Němčouři by žádný zbraně vynalézt nestihli!“ dodal, položil se na břicho a nastavil zadek injekci. Kitty neušlo, že se teď pro změnu třesou ruce Doře. Stačil však jediný pohled do tváře staniční sestry, aby Kitty pochopila, že jde o projev potlačovaného vzteku, nikoliv strachu.

„Kdybych měl říct svůj názor, tak to naši hoši berou jako dovolenou,“ přitlačil pacient. „Co jsem slyšel, válí se v Itálii na plážích a užívají si pohostinnost místních – au!“ zaskučel, když mu Dora vrazila jehlu do hýžďového svalu. „To bolelo!“

„Vážně? Ale jémine, to mě mrzí!“ V hlase sestry Rileyové však nebylo ani stopy po lítosti, naopak; jehlu vrátila Kitty s úsměvem od ucha k uchu.

„No ještě aby ne,“ brblal dědek naštvaně. „Proklatá škoda, že sem nedokážou sehnat pořádný ošetřovatelky místo tak neschopný chásky!“

Kitty si byla jistá, že Dora pacienta okřikne, ale staniční přelepila vpich náplastí s okázalým klidem.

Dora Rileyová je příliš zkušená zdravotnice, než aby injekci vpíchla nesprávně, uvědomila si Kitty. To znamená, že pacienta tak drsně umlčela schválně.

Ne že by jí to Kitty měla za zlé. Kdyby její manžel bojoval někde v Evropě za vlast, nejspíš by tomu užvaněnému protivovi zabodla jehlu do zadku ještě rázněji. Těsně před polednem dorazil zelený autobus, který měl převézt pacienty do nemocnice mimo Londýn. Jedním ze zřízenců s vozíkem byl i Kittyin mladší bratr Arthur.

„Už to taky víš?“ křenil se vzrušeně. „Naši dobyli prvních pár pláží a razí si cestu do vnitrozemí. Němčouři nemají šanci!“

„Pšššt!“ Kitty mrkla po Doře, která sice ošetřovala pacienta s popáleninami, ale bylo zřejmé, že si nenechá ujít ani slůvko. „Ve službě se nesmím s nikým bavit, zapomněls?“

Arthur jen ležérně pokrčil rameny. „Kvůli ní bych si nedělal těžkou hlavu. Měla jsi slyšet, jak ráno sjela pana Hopkinse, skoro jako by jí bylo úplně jedno, co se děje. Byl z toho hodně rozmrzelý.“

„Rileyová má nejspíš dost svých starostí,“ zamumlala Kitty, i když to Arthura neumlčelo. Byl sice o pět let mladší než ona, ale připadal si nejchytřejší na světě.

„A vůbec,“ pokračoval mladíček, „pokud je pravda, co jsem zaslechl, možná s ní už dlouho pracovat nebudeš.“

„Cože? Co jsi kde slyšel?“

„Ale, najednou ti mluvení nevadí?“ ušklíbl se samolibě Arthur. „Původně jsem ti to říct chtěl, ovšem…“

„Arthure Jenkinsi!“ zasyčela Kitty dopáleně.

Vyprskl smíchy. „Tak jo, vyklopím to. Pan Hopkins počítá s tím, že k nám co nevidět přesunou armádní pacienty.“

Kitty vykulila oči. „Ale proč zrovna sem?“

„Dává to smysl, ne? Máme tu spoustu prázdných oddělení. Po tom dnešku bude hodně raněných…“

Dora Rileyová k nim rázně zamířila. Při pohledu na její zamračený obličej Kitty chvatně Arthura umlčela.

„Mohli byste vy dva začít s přesunem pacientů k autobusu, co čeká dole? Tedy, pokud spolu nepotřebujete ještě něco probrat,“ pronesla Dora suše a přitom dvojici probodávala pohledem.

Koutkem oka Kitty sledovala bratra, jak se chystá odpovědět, a v duchu se modlila, aby nebyl drzý; hoch svojí vyřídilkou často sám sobě uškodil.

„Jenom jsem říkal, staniční sestro, že nám přibydou pacienti,“ objasnil Arthur svým lehce přidrzlým tónem, který Kitty tak vytáčel. „Vojáci ranění ve Francii.“

Kitty viděla, jak Dora zesinala, takže jí pihy na bílé pleti ještě víc vynikly; ovšem vzápětí se staniční sestra zase vzchopila.

„Už kvůli nim doufejme, že jejich přesunem na naše oddělení vedení nepověří vás, jinak se sem nikdy nedostanou!“ odsekla Dora a obrátila se ke Kitty: „Vy nemáte nic na práci, Jenkinsová? Protože jinak bych vám něco našla.“

„Ano, staniční sestro. Omlouvám se, staniční sestro.“ Kitty pokorně sklopila hlavu a odpelášila. Ode dveří ještě zahlédla Doru, jak káže Arthurovi, a doufala, že bratr bude mít dost rozumu, aby neodmlouval. V tomhle byl hoch po otci, vždycky musel mít poslední slovo.

Bratrova zpráva však dál vrtala Kitty hlavou. Později, když ošetřily všechny pacienty a pustily se do úklidu prázdného oddělení, sebrala kuráž a přistoupila k sestře Rileyové.

„Staniční, skutečně nám pošlou zraněný vojáky, jak říkal Arthur?“ zeptala se a pilně vytírala podlahu.

„Nikdo o tom se mnou nemluvil,“ odvětila Dora úsečně.

„O co jde?“ zvedla slečna Sloanová hlavu od prachovky. „Přeloží sem nějaké vojáky? Ale to je skvělá zpráva!“

„Ještě se nic neví najisto,“ zchladila její nadšení Kitty a bezmocně zírala na Doru, která tam klečela se svěšenou hlavou a drhla nohy postele, jako by jí šlo život. Nikdy ji nenapadlo, že se sestra staniční tak ochotně vrhne na tu nejšpinavější práci. „Bratr jen zaslechl řeči o znovuotevření prázdných oddělení –“

„Určitě to je pravda!“ prohlásila slečna Sloanová a brýle si posunula ke kořeni dlouhého orlího nosu. „Vrátní a zřízenci vědí všechno první, no ne? Doufám, že to tak bude. Ráda bych o naše udatné chlapce pečovala. Souhlasíte, staniční sestro?“

Dora dál zírala na kartáč, kterým drhla nábytek. „Podle mě máme dost práce s vlastními pacienty, slečno Sloanová,“ namítla hluše.

„To si nemyslím,“ odmávla slečna Sloanová argument. „Vždyť se rozhlédněte. Pacienti se v postelích ohřejou sotva pět minut, než je autobus odveze za město. To vlastně ani není skutečná léčba, nemám pravdu?“

Dora se napřímila, ale zůstala klečet. „Skutečná léčba?“ zopakovala tak ledově, že se zarazila i Leonora Sloanová, známá svou sociální slepotou.

„Snad víte, jak to myslím,“ zamumlala.

„Ne, slečno Sloanová, to opravdu nevím.“ Dora vstala s rýžákem pořád v ruce. „Co vy vůbec víte o práci zdravotníků?“

„No…“ zajíkla se slečna Sloanová, ale Dora ji nenechala domluvit. „Ne, teď budu chvíli mluvit já. Jen proto, že vám Červený kříž vyhrabal padnoucí uniformu a poslal vás na několikatýdenní školení, se nemáte právo považovat za kvalifikovanou ošetřovatelku. O naší práci nevíte, co by se za nehet vešlo, jinak byste tu nehlásala tyhle nesmysly.“ Z Dořiných zelených očí sršel vztek. „Je mi líto, pokud vám stlaní postelí a zametání nepřipadá dost vzrušující, ale patří to k naší práci stejně jako různé způsoby srážení horečky.“

„To jsem neřekla!“ namítla slečna Sloanová dotčeně, ale Dora ji nevnímala.

„A pokud jde o vás,“ pohlédla zuřící Dora na Kitty. „Budu vděčná, když si s bratrem necháte ty drby pro sebe a budete se víc soustředit na práci! Tím mopem byste měla podlahu leštit, ne s ním tancovat!“

Hodila rýžák do kbelíku a zvedla ho. „Vy dvě úklid oddělení dokončíte i beze mě. Až skončíte, podlaha bude jako zrcadlo, rozumíte? Protože jinak začnete s úklidem úplně od začátku!“

Odpochodovala ke dveřím a rázně jimi za sebou práskla.

„No tohle!“ naježila se slečna Sloanová a rozhořčeně oslovila Kitty. „Podle mě jsme si to nezasloužily, co myslíte?“

„Nezasloužily.“

„Chápu, že je staniční ve stresu kvůli manželovi a tak, ale stejně…“ Slečna Sloanová potřásla hlavou. „Jen doufám, že se rychle uklidní.“

Kitty nešťastně zírala na zavřené dveře. „Já taky,“ povzdechla si. V opačném případě by opravdu zvažovala, že požádá o přeložení na oddělení s raněnými vojáky.

4.

VŠECHNO NASVĚDČOVALO TOMU, že Kitty Jenkinsová měla pravdu. V dalších dnech se znovu otevřela oddělení, jež byla vyklizená hned po prvních náletech, zatemňovací závěsy šly do prádla a otevřenými okny proudil dovnitř čerstvý červnový vzduch. Dorazili dobrovolníci a drhli podlahy, ze štaflí otírali lustry a stlali postele.

Brzy nato se v Nightingale objevil zástup sester z Královského armádního sboru ošetřovatelek královny Alexandry. Chodby se náhle hemžily fialovými a šedými stejnokroji. Dora oknem sledovala nákladní auto, z kterého zřízenci skládali balíky nového ložního prádla.

„To jsou mi věci,“ povzdechla si. „O nové prádlo žádám už šest měsíců, ale za tu dobu nic. A teď se podívejme!“

„Nu, ale je to přece pro vojáky, ne?“ připomněla zbožně slečna Sloanová. Od Dořina výbuchu před pár dny si od své nadřízené udržovala odstup.

Dora si kvůli té scéně pořád ještě připadala hloupě. Chudinka slečna Sloanová si to nezasloužila, ostatně stejně jako Kitty. Druhý den se oběma omluvila, a třebaže omluvu přijaly, Dora cítila, že se nyní na každém kroku hlídají.

Neměla jim to za zlé. Vždycky se snažila jednat s podřízenými na rovinu, proto byla ta scéna pro všechny tři naprosto nečekaná.

Mrzelo ji, že jim neumí vysvětlit, že byla vyděšená k smrti. Péči o zraněné vojáky považovaly za ušlechtilý projev vlastenectví, ale Dora nedokázala myslet na nic jiného, než jak se jednou rozletí dveře a na vozíku dovezou jejího umírajícího manžela. Ten strach jí vytěsnil všechny ostatní myšlenky z hlavy.

V polovině teplého července začali přivážet první raněné vojáky. Dora s Kitty právě mířily na oběd, když na nádvoří přidrncala vojenská sanitka.

„Už jsou tady!“ upozornila Kitty.

„To vidím,“ přikývla Dora a zrychlila krok, zatímco Kitty naopak zvolnila a pozorovala desítku ošetřovatelek, jež spěchaly k sanitce za zřízenci s nosítky.

Dora si všimla dívčina dychtivého pohledu. „Hádám, že teď požádáte hlavní sestru o přeložení?“ nadhodila.

Kitty zaváhala, ale obličejem se jí až k naškrobenému límečku rozlil zrádný ruměnec. „To bych neudělala, staniční sestro,“ vyhrkla oddaně. „Ne, dokud mě budete potřebovat na pohotovosti.“

Dora se usmála. Její nedávný výbuch zuřivosti dívku očividně vykolejil. „Ale radši byste pečovala o vojáky?“

Kitty nespouštěla pohled ze sanitky. „K tomu jsem vyškolená, sestro.“

Dora na dívku kradmo pohlédla. Kitty Jenkinsovou znala dlouho, ještě léta předtím, než začala studovat ošetřovatelství v Nightingale. Její rodina bydlela v Bethnal Green hned za rohem a Kitty byla nejlepší kamarádkou Dořiny mladší sestry Bey. Všechny zaskočilo, když se Kitty po ukončení základní školy nepřidala k Bee, která šla pracovat do továrny, a namísto toho se rozhodla pro kariéru ošetřovatelky. Nikdo, a nejméně ze všech Dora, nevěřil, že školu dokončí, ale Kitty všem vytřela zrak.

Prozatím si vedla dobře, ovšem Dora z vlastní zkušenosti znala rozdíl mezi péčí o pacienty s horečkou a srdečním selháním a ošetřováním těžce zraněných vojáků.

„Není to snadné,“ upozornila ji.

„Tvrdé práce se nebojím.“

„Nemluvím o fyzické námaze – i když až párkrát sama přenesete dospělého muže z postele a zpět, zakrátko to poznáte. Ne… mám na mysli tohle,“ řekla Dora a poklepala si na spánek. „Člověk tam uvidí strašné věci: muže s utrženýma nohama, s popáleninami až na kost… Některé z těch jizev vám zůstanou v hlavě už navždy.“

„Hádám, že jsem ta poslední osoba, který by to mělo dělat těžkou hlavu, nemyslíte?“

Kitty vylétla ruka k místu, kde jí nad levou tváří seděl v tmavých vlasech lem bílého čepce. Doře to neušlo a nejradši by si ukousla jazyk.

„Jenkinsová –“ vyhrkla, ale Kitty ji nenechala domluvit. „Omlouvám se, staniční sestro, teď jsem si vzpomněla, že jsem měla bratrovi něco vzkázat od mámy. Směla bych mu to zajít vyřídit?“

„Samozřejmě. Sejdeme se v jídelně…“

Ale Kitty už mezitím utíkala směrem k vrátnici, kde měli zřízenci základnu.

Dora se za ní zamyšleně dívala. Chudák holka, utíká jako o život.

Jak jen mohla zapomenout na ty příšerné jizvy, které Kitty zůstaly po náletu před třemi lety? Znetvořenou stranu tváře sice úspěšně skrývala pod vlasy, ale svraštělá kůže na pravé paži byla vidět pokaždé, když si dívka musela vyhrnout rukávy.

Dora věděla, že je Jenkinsová na svůj vzhled citlivá, a teď se za svou neomalenost zastyděla.

Ohlédla se zpět k sanitě. Zřízenci otevřeli zadní dveře a Dora zahlédla první pacienty v zakrvácených khaki uniformách. Sklopila oči a proběhla kolem sanitky.

Původní jídelnu zničily německé bomby krátce po zahájení náletů a od té doby se o stravu sester i lékařů starala mobilní jídelna dobrovolníků ukrytá v jedné ze suterénních místností. Byla to temná, vlhká a přelidněná díra, ale jak jim neustále hlavní sestra připomínala, bylo to lepší než nic.

Jako obvykle se zařadila do fronty před dobrovolnice v šedých uniformách, jež vydávaly tenké krajíce chleba namazané paštikou.

Dora pohlédla na podnos. „Dnes není teplé jídlo?“

„Už zase nám v kuchyni vypadla elektřina,“ vysvětlila dobrovolnice omluvně. „Zkoušejí nám sehnat nouzový generátor, ale chvíli to potrvá. Dáte si alespoň šálek čaje?“ ukázala na obří kontejner na konci pultu. „Je dost slabý, ale zahřeje.“

Dora čekala, než jí žena z kouřící a bublající nádoby napustí hrnek čaje, a mezitím se rozhlédla kolem sebe. Když před lety začala v nemocnici Nightingale studovat ošetřovatelství, jídelna nahoře byla vybavená řadami dlouhých stolů a u každého z nich seděly zdravotní sestřičky podle svého postavení. Tady v suterénu se sice pár stolů tísnilo, ale obsadili je převážně nové posily.

Bylo pěkné, že nemocnice opět vře životem, ale Doře chyběl pohled na staniční sestry, ošetřovatelky i nervózní studentky v proužkovaných stejnokrojích. Stýskalo se jí po kamarádkách a děvčatech, s kterými studovala a v poledních pauzách brebentila u stolu, co právě dělají a co nového zažily, a vzájemně se bavily poslední výtkou nadřízených. Ať měly za sebou cokoliv, nakonec se tomu stejně zasmály.

Náhle utkvěla pohledem na jednom konkrétním obličeji na konci stolu. Dora přimhouřila oči, aby líp viděla a ujistila se, že se jí to nezdá. Jako by si ze vzpomínek přivolala známou tvář a zhmotnila ji na živou bytost.

Ale ta tvář byla nesmírně povědomá…

„Tady je váš čaj.“ Dobrovolnice postavila hrnek s podšálkem přímo před Doru, jež leknutím nadskočila.

„Dawsonová!“

„Před pár dny.“