Vražda jen pro zvané

Colleen Cambridge

Vražda jen pro zvané

Tato kniha je fikcí. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události vycházejí z autorčiny představivosti nebo je použila v rámci fikce. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, s událostmi či místy je zcela náhodná.

Přeložil Pavel Pokorný

MURDER BY INVITATION ONLY

Copyright © 2023 Colleen Gleason

Translation © Pavel Pokorný, 2025

ISBN 978-80-284-0686-8

Člověk s ledasčím uspěje,
když mu nechybí dost drzé odvahy…

— Oznamuje se vražda

kapitola 1

Phyllida Brightová byla popuzena.

Upírala přísný pohled na dvě mladé ženy, které před ní stály.

Z jedné kapalo něco, co velmi nepříjemně páchlo.

Druhou pokrývaly saze a popel.

Obě měly v tuhle chvíli tu smůlu, že byly služkami a Phyllida jejich nadřízenou.

Ani jedna se neodvažovala pohlédnout jí do očí, vypadalo to, že se třesou v obavách před jejím hněvem.

A ne bez příčiny, neboť by jim Phyllida jistě oběma vážně vyčinila… kdyby jí nehrozilo, že se uprostřed takové promluvy rozesměje. Ty dvě vypadaly k popukání.

„Vysvětlete mi, jak se to stalo,“ chtěla vědět, poté co se přinutila k vážnosti. „Vy první, Ginny.“

Ginny, panská s pronikavým hlasem a vlasy barvy medu, popotáhla nosem a narovnala si pramen vlasů, který jí spadl do tváře. Naškrobená a obvykle neposkvrněná uniforma na ní teď zplihle visela a ve vlasech, které měly daleko k původnímu úhlednému drdolku, ležel promočený čepeček.

„Prostě jsem šla vynést kbelík s popelem z krbu v knihovně a ona na mě najednou chrstla vědro pomejí!“ V hlase měla slzy, ale očima probodávala Molly, kuchyňskou služku stojící vedle ní.

„Takže jste považovala za nezbytné oplatit jí to tím, že na ni vysypete kbelík popela z krbu,“ doplnila Phyllida ledově.

„Ne, prosím, to byla neho–“

„Já nechtěla, paní Brightová,“ prohlásila Molly upřímně, třebaže i ona měla hlas sevřený pláčem. „Když jsem to vylévala, vlezla mi do cesty.“

„To není pravda!“ křičela Ginny. „Dělala, že mě nevidí, ale vím, že mě viděla!“

„Byla to nehoda, paní Brightová,“ řekla Molly hlasem přetékajícím emocemi. „Přísahám!“ Zřejmě už se pokoušela otřít si z obličeje popel, ale tím to jen zhoršila – rozmazala si na tvářích a na tenkém nose saze. Také krajkový čepeček, pořád ještě posazený na světle kaštanových vlasech, se teď proměnil v hnízdo plné popela.

Jestli kýchne nebo cukne hlavou – nebo nedejbože udělá pukrle –, rozsype všude ještě víc nečistoty z krbu. Za oběma služebnými se i tak po chodbě k Phyllidiným dveřím táhla špinavá a mokrá stopa. Ty dvě do jejího pokoje bezpochyby poslal pan Dobble.

A nepochybovala ani o tom, že v tom byl záměr, neboť majordomus v sídle Mallowan Hall, domově Agathy Christie a jejího chotě Maxe Mallowana, nesnášel chintz a krajky. Phyllida si proto nedělala žádné iluze, že by pan Dobble poslal ty dvě zoufale špinavé služebné do jejího obývacího pokoje „omylem“. Musel to být další z jeho nepříliš zdatně skrývaných pokusů zlikvidovat nebo alespoň poškodit řečený chintz a krajky.

A pravděpodobně mu šlo i o to vyrušit Stilton a Rye, její kočky. Stilton teď nervózně seděla na opěradle Phyllidina oblíbeného křesla. Kocour Rye se podle svého zvyku mračil na všechny ze svého hřadu na polici plné detektivních románů a příruček zabývajících se zahradničením, péčí o domácnost, módou a myriádou dalších zajímavých témat.

„Vážně to byla nehoda, paní Brightová,“ vedla si svou Molly. „A ona potom –“

„Nebyla to nehoda,“ vřískala Ginny a z očí jí kanuly slzy. „Udělala to naschvál! To všechno kvůli –“

„To není pravda!“ křičela Molly a prudce se otočila, aby probodla pohledem druhou dívku… a vtom se to stalo: její čepeček se zvrátil a vysypala se z něj hrst popela. Rozletělo se to na všechny strany.

Phyllida o krok ustoupila před oblakem šedavé nečistoty rozptýlené ve vzduchu. Spousta popela se snesla na podlahu, do loužičky kapající z Ginny.

„A ven,“ pronesla Phyllida skrz sevřené zuby, aby zadržela smích. Takový binec! „Ihned se dejte do pořádku, pak se obě vraťte a ukliďte tady v pokoji a na chodbě. Žádné vybavování, žádné lelkování, do deseti minut ať jste tu, čisté, naškrobené a vyžehlené.“ Významně pohlédla na hodinky přišpendlené na škrobeném bílém lemu světle růžových šatů.

Ginny a Molly chvátaly pryč, přičemž za sebou bohužel zanechávaly další mokro a špínu.

Phyllida přejela pohledem nepořádek ve svém obvykle tak přívětivém a neposkvrněném obývacím pokoji zařízeném v odstínech růžové a žluté. Všude popel, páchlo to tu bůhvíčím, co obsahoval Mollyin kbelík s pomejemi, a na koberečku před stolem se voda smísila se sazemi v odpudivé bláto. Phyllida si povzdechla a veselost ji opustila.

Jednou toho pana Dobbla zabije. Díky tomu, že už delší čas pracovala v domácnosti Agathy Christie, a navíc byla i přítelkyně a důvěrnice této spisovatelky detektivek, měla fůru nápadů, jak něco takového provést… tvůrčím a bolestivým způsobem.

No, kdyby na to přišlo, nepochybně by dokázala zosnovat perfektní zločin. Ani její milovaný Hercule Poirot, nejskvělejší Agatin detektiv, by nebyl schopen rozlousknout vraždu spáchanou Phyllidou Brightovou.

Avšak místo toho, aby se poddala svým nízkým pudům, hnala se za majordomem a propíchla ho nožem na dopisy nebo jej uškrtila tkanicí zástěry (jed byl v této situaci nepřiměřeně mírným prostředkem), se Phyllida opět jednou ovládla. V té neviditelné bitvě o sebekontrolu jí asistovala Stilton, načechraná bílá kočka s modrošedými pruhy, jimž vděčila za jméno. Phyllida ji popadla do náruče a na chvíli ponořila obličej do hebkého kožíšku.

Dnešek pro ni byl velmi náročný. A to jsou teprve tři hodiny. Díky Bohu, že ještě nedorazil ten nový přístroj, vysavač – to by v domě vypukl ještě větší poprask.

„Ano,“ zamumlala kočce do srsti na krku, „je zcela zřejmé, že to udělal schválně.“

Phyllida a pan Dobble spolu obvykle jakž takž vycházeli. Oba měli tentýž cíl: spravovat Mallowan Hall tak, aby se tam paní Agatha a pan Max cítili dobře, aby byli spokojení, aby mohli být na své sídlo hrdí. Pan Dobble zodpovídal za sluhy a personál pracující mimo dům – šoféra, zahradníka a muže pro všechno – a Phyllidinou doménou byl dům včetně služek a kuchyně. Obvykle zvládali starat se každý o své bez vzájemných konfliktů.

Čas od času však docházelo k neshodám. Naposled dnes ráno, když měli rozepři, jestli přesunout mohutné stojací hodiny z ořechu, aby se za nimi mohly vyčistit tapety.

Phyllida trvala na svém, že je nutné dát hodiny stranou. Vždyť přece nelze to místo rozumně uklidit, když se pod ně a za ně nejde dostat.

Avšak pan Dobble, obvykle stejně důkladně pečlivý jako ona, tentokrát nepovažoval za potřebné, aby se jeho sluhové Stanley a Freddie tahali s tímhle těžkým kusem nábytku.

Phyllida vedla na toto téma s majordomem velmi ohnivou diskusi – jež naštěstí proběhla v soukromí jeho komory –, načež pan Dobble zničehonic obrátil na čtyráku, rozhodil pažemi a navrhl, aby se ty hodiny nejen přesunuly, ale odstranily nadobro, a sice se buďto prodaly, nebo rozmlátily sekerou, již je ochoten dát k dispozici… ten návrh byl nejen absurdní a netypický, ale i zcela nekonstruktivní.

Phyllida se proto rozhodla uvážlivě opustit majordomovu komoru a jít si dopřát posilující šálek čaje Earl Grey. Kdyby tam zůstala, musela by zvýšit hlas, což činila jen velmi zřídka… vždyť se dokonce udržela i později, v situaci, kdy do jejího obývacího pokoje vpadly ty špinavé a mokré služebné, k čemuž je navedl Harvey Dobble.

Místo křiku prostě pana Dobbla opustila, šla do svého pokoje, chvíli popíjela čaj – bohužel bez kapky žitné whisky, již měla tak ráda – a pak zazvonila na Eltona.

Elton byl komorník pana Maxe, což jej ale málokdy nějak více zaměstnávalo. Většinou ho tedy využívali jako pomocníka při jiných aktivitách v domácnosti. Pan Max a paní Agatha teď byli v Londýně a Elton s nimi nejel, protože domácí pán prostě nepovažoval jeho doprovod za nutný. Nebylo divu, vždyť pan Max byl archeolog a při vykopávkách si zvykl se o sebe postarat. Jediným důvodem, proč se Elton vlastně stal součástí personálu v Mallowan Hall, bylo, že Phyllida nedávno dokázala jeho nevinu v případu vraždy a zároveň pohněvala jeho předchozího pána, jenž v záchvatu hněvu Eltona vyhodil. Pan Max byl tak hodný, že jej přijal, ačkoli Phyllidu častokrát napadlo, že její zaměstnavatel komorníka nepotřebuje.

Když Elton na její zavolání dorazil, byl zcela ochotný pomoci ty stojací hodiny přemístit.

Až posléze si Phyllida uvědomila, jakou udělala chybu, že do té práce Eltona zapojila.

Kdyby jej takto nezaměstnala, Ginny ani Molly by se s ním dnes nesetkaly… a nedošlo by ani k těm „náhodným“ nehodám, jež tyto dvě služky potrefily. Phyllida si nedělala žádné iluze o tom, že by snad ty incidenty zapříčinila pouhá nešikovnost či nepozornost.

Od chvíle, kdy k personálu v domě přibyl pohledný a uhlazený Elton, o něm sní všechny služky a pokoušejí se upoutat jeho pozornost. A chudák Stanley, sluha svržený z trůnu pro jejich favorita, teď chodí jako tělo bez duše s nepřítomným výrazem ve tváři. Oba mladí mužové se naštěstí nesnížili k půtkám, jež zavládly mezi služkami – alespoň dosud ne.

Láska – tím spíše mladá láska, a ještě spíš mladické pobláznění –, to je něco, čemu se v domácnosti plné mladších členů personálu nedá zabránit.

Phyllida odložila kočku Stilton na pohodlné zlaté křeslo, kde se nacházel chintzový polštář laděný do žluté a světle zelené. Tohle místo nebylo navzdory zlomyslné snaze pana Dobbla poskvrněné ani sazemi, ani pomejemi. Phyllida se už stěží dokázala upamatovat, zda byla někdy sama takto mladá a zblázněná do nějakého muže – ale i kdyby, nikdy by se nesnížila k tomu, aby sypala popel nebo lila pomeje na někoho, v kom by viděla rivalku.

Jednala by mnohem záludněji.

Pramínek dávno zasutých vzpomínek jí vyloudil úsměv na tváři, zatímco obcházela špinavou louži vsakující se do koberečku. Ach, rozhodně by byla záludnější, než aby na někoho sypala saze.

Když vyšla na chodbu, zaslechla chvatné kročeje. Někdo spěchal po zadním schodišti dolů z podkroví, kde měly pokoje a umyvadla služky. Dveře potažené zeleným kulečníkovým suknem, dělící chodby pro služebnictvo od „veřejné“ části domu, se rozlétly a zjevily se v nich Molly a Ginny.

Ještě než prošly dveřmi, už Phyllida viděla, jak Molly šťouchla Ginny loktem do boku a Ginny kopla kolenem Molly zezadu do nohy, takže div neupadla. Když Molly znovu nabyla rovnováhu, s plamenným výrazem v očích se hnala za Ginny.

Ale jejich potyčka ustala, jakmile Molly spatřila Phyllidu. Vykulila oči, prudce se zarazila, napřímila ramena a zkřížila dlaně na břiše. Ginny dokázala změnit stav a vzhled téměř stejně rychle, takže před Phyllidou stanuly dvě prudce oddychující, ale úhledně oděné a učesané mladé ženy.

Phyllida promluvila až po dlouhé a významné odmlce, během níž musela potlačovat rozhořčený úsměv. „Obě jste mě velice zklamaly. Jste dost zkušené služky na to, abyste šly ostatním příkladem. A navíc něco takového kvůli muži. Nemyslete si, že nevím, co je za těmi vašimi dnešními nehodami,“ pokračovala, jakmile Ginny otevřela ústa v pokusu o protest. „Můžete mi věřit, když vám řeknu, že muži za takové marnění energie zkrátka nestojí. A teď ukliďte tu spoušť, co jste natropily.“

Domluvila, úhledně se otočila a vykročila pryč.

Bylo načase vypořádat se s panem Dobblem.

Než ale Phyllida stačila vyhledat majordoma – jenž se pravděpodobně skrýval ve své komoře a vychutnával si svůj mistrovský plán, jak zničit veškerý chintz a krajky v domě –, obrátil se na ni první sluha.

„Paní Brightová,“ oslovil ji Stanley a chvátal k ní. Byl to pohledný mládenec, ale než se na scéně objevil Elton, velice tohoto faktu zneužíval a přehnaně flirtoval se služkami. Nyní se stal poněkud zádumčivým, a pokud Phyllida situaci správně chápala, upřímně se trápil kvůli podezřelému zájmu, jejž jevila Ginny o Eltona. „Tohle právě doručili,“ oznámil jí.

„Od firmy vyrábějící vysavače?“ zeptala se, ale pak spatřila tlustou, drahou obálku. Tu jistě nezaslala společnost Vac-Tric, od níž měl dnes dorazit z Londýna zbrusu nový vysavač.

„Neřekl bych, prosím,“ odpověděl Stanley. „Ale slyšel jsem od pana Wheatleyho, že na cestě do Londýna je zavřený most a že to zablokovalo dopravu. Prý bude možná trvat ještě den, než to opraví.“

„Aha. Tak tím se asi vysvětluje to zdržení.“

Stanley si tiše odkašlal a přešlápl z nohy na nohu.

Phyllida se na něj zadívala. „Ještě něco, Stanley?“

„Ehm… ano, prosím. Jen-jen jsem vám chtěl říci, že bych s největší radostí pomohl se stěhováním těch stojacích hodin, prosím. Ale… pan Dobble mě poslal, abych znovu přeleštil konvice na čaj a kávu.“

„Chápu, Stanley. Pan Dobble k tomu jistě má důvod.“ Nepochybně ten, že ji chce soužit.

„Děkuji, paní Brightová,“ odpověděl sluha a maličko se uklonil.

Phyllida kývla hlavou a přesunula svou pozornost na smetanově bílou obálku ze silného papíru. S překvapením si všimla, že na ní nestojí žádná adresa, pouze slova Mallowan Hall. Byla uzavřená kapkou modrého pečetního vosku, otisk pečeti však neobsahoval žádný rozpoznatelný erb či znak.

„To je zvláštní,“ pronesla a zavolala za sluhou: „Stanley, kdo to doručil? Neříkali, pro koho to je?“

„Ne, prosím,“ odpověděl, když se k ní vrátil. „Někdo mi to dal a zase odjel, než jsem se stačil zeptat. Byl na bicyklu.“

„Aha,“ odpověděla Phyllida. Pozorně si znovu prohlédla obálku, ale nenalezla nic, co by jí mohlo posloužit jako vodítko ohledně toho, od koho či pro koho by to mohlo být.

Problém týkající se pana Dobbla odsunula prozatím stranou. Phyllida propustila Stanleyho a dospěla k rozhodnutí, že otevřít obálku je jednání zcela ospravedlnitelné. Když přece někdo doručí obálku bez adresy, musí předpokládat, že to otevře kdokoli. Jestli je to něco pro paní Agathu či pana Maxe, může jim zatelefonovat do Londýna a říci jim o tom.

V obálce byla jen nějaká kartička. Vypadalo to na pozvánku. Phyllida s vykulenýma očima četla slova napsaná psacím strojem:

OZNÁMENÍ

Dnes večer dojde k vraždě

v Beecham House

přesně v 7 hodin

Účast potvrzovat netřeba; pokud se však nezúčastníte,
dejte prosím vědět.

kapitola 2

To je ale zvláštní, uvažovala Phyllida a přejížděla pohledem tu podivnou pozvánku. Ihned ji zaujala, ale také šokovala.

Má to být nějaká hra?

Nebo varování?

Či snad nejapný – byť kreativní – pokus nějakého žurnalisty nebo autora detektivek upoutat pozornost paní Agathy?

Nebo je to výhrůžka? A pokud ano, komu je určena?

A hlavně – komu v Mallowan Hall ta pozvánka patří? Někomu konkrétnímu? Komukoli?

Vzhledem ke skutečnosti, že v posledních měsících došlo v Mallowan Hall a blízkém městečku k několika vraždám, mohla Phyllida jen doufat, že je to hra nebo nějaký žert. A ačkoli byla nadšenou čtenářkou detektivních románů, také si velmi dobře uvědomovala, že vražda – a jakákoli smrt – není ani k smíchu, ani vhodný námět pro vtipkování.

V zamyšlení se vydala chodbou k telefonnímu aparátu a zakrátko už ji spojili s místem v Londýně, kde pobývali paní Agatha a pan Max. Blížil se čas odpoledního čaje, takže předpokládala, že tam budou.

„Haló, Phyllido, to je překvapení!“ ozval se ve sluchátku přívětivý Agatin hlas. „Jak to vypadá v Devonshiru? Je všechno v pořádku?“

Phyllida svou přítelkyni a zaměstnavatelku ujistila, že v Mallowan Hall má situaci plně pod kontrolou. O zmatku kolem služek a jejich nehod se nezmínila. Pak Agatě řekla o té anonymní pozvánce.

„Oznámení vraždy?“ vykřikla Agatha. „To je ale velice zvláštní, že?“

Phyllida byla téhož názoru a dala to najevo souhlasným zabručením. „Není mi jasné, jestli je to šprým, nebo nějaká hra… či něco zlověstnějšího.“

„Pochopitelně tam půjdete,“ pronesla Agatha, jako by se to rozumělo samo sebou. Když chtěla Phyllida protestovat, rozhodným hlasem ji přerušila. „Někdo by tam určitě jít měl, a Max a já jsme v Londýně – a jak víte, mne skutečné vraždy vůbec nezajímají – samozřejmě doufejme, že k žádné doopravdy nedojde, ale dneska člověk nikdy neví – a vy jste rozhodně nejkvalifikovanější osoba, která by měla být přítomna při vraždě.“ Agatha se uchechtla. „Pokud jde o řešení vražd, pomalu už začínáte konkurovat mému snobskému Poirotovi, ne?“

Jelikož to nemohl nikdo vidět, Phyllida se nad tím komplimentem až zatetelila radostí. Pochvalně ji přirovnat k Herculu Poirotovi pro ni byla ta největší lichotka.

Agatha promluvila vážnějším tónem. Nahlas přemítala dál: „Oznámení vraždy… to je nesmírně zajímavé, takovým děsivým způsobem.“

„Doufejme, že to není opravdová vražda,“ připomněla jí Phyllida.

„Třeba to bude taková ta hra na vraždu,“ navrhla Agatha. „Jak se všichni posadí ke stolu, někdo je vrah, pomrkává na lidi, aby je ‚zavraždil‘, a člověk se má snažit uhodnout, kdo tím vrahem je.“

„Doufejme, že to bude ono,“ odvětila Phyllida, ale vnímala, jak zamyšleně zní Agatin hlas, a bylo jí jasné, že její zaměstnavatelka už uvažuje o něčem jiném.

„Jen si to představte. Předpovězená – nebo předem ohlášená! – vražda… Oznamuje se vražda… no, to by byl zajímavý titul knihy, ne? Proboha! Jak to, že mě to ještě nenapadlo?“ Ačkoli v telefonní lince praskalo, Phyllida slyšela, jak si Agatha něco chvatně píše do jednoho z těch svých nepostradatelných notýsků. Navzdory situaci nedokázala potlačit úsměv. Její zaměstnavatelka nacházela inspiraci pro své detektivní romány, kde se dalo – i v běžných každodenních rozhovorech.

„To by jistě přitáhlo pozornost – takový titul,“ poznamenala. Dobře věděla, že není vhodné přerušovat Agathu, když si zrovna dělá poznámky.

„Ano, ano, potřebuji si to zapsat, abych nezapomněla… předem inzerovaná vražda. Třeba by šlo použít i inzerát v malém oznamovateli,“ mumlala. „To by bylo docela pozdvižení, ne? Obzvlášť někde v malém městečku, kde všichni kupují místní noviny.“

„To bych řekla,“ souhlasila Phyllida. Chvilku počkala, až si Agatha všechno zaznamená.

„No dobře. Prima. To je dobré. Vskutku zajímavé,“ pronesla Agatha a její hlas pořád ještě zněl kapku nepřítomně. Pak se zřejmě upamatovala. „O čem jsme to mluvily? No ano, ta vražda. Měla byste tam jít, Phyllido. Vlastně na tom trvám. Aspoň zjistíte, oč vlastně jde.“

„Podle toho oznámení to bude v Beecham House,“ řekla Phyllida, spokojená, že má opět plnou pozornost své přítelkyně. „Víte, kdo tam bydlí?“

„Beecham House… no, ti jsou noví, ne? Pokud se správně pamatuji, zrovna si to tam pronajali. Teď si nevzpomenu na jméno… zatraceně, už mám hlavu příliš plnou jmen samých podezřelých. A Max je pryč, takže se ho teď nezeptám. Ale určitě zvládnete o nich něco víc zjistit. Já vím, jak se služebnictvo z různých domácností baví mezi sebou,“ pronesla s uchechtnutím. „Dá se předpokládat, že vaše služky už mluvily s těmi jejich a znají všechny klepy.“

Phyllida neměla důvod s takovým předpokladem nesouhlasit. Neprodleně si promluví se svým personálem, aby zjistila, co služky vědí o nových obyvatelích Beecham House. „Takže vy a pan Max jste se s nimi ještě nesetkali?“

„Ne, ne, řekla bych, že ne…“ Agatha se odmlčela. „Myslíte, že to bylo míněné jako pozvání pro nás, aby se se mnou seznámili?“

V okolí místního městečka Listleigh byla Agatha největší celebritou. A také si úzkostlivě chránila své soukromí, obzvlášť po tom slavném skandálu, kdy během komplikovaného rozvodu s prvním manželem Archiem na jedenáct dnů zmizela. Od té doby se vyhýbala veškeré publicitě a zřídka poskytovala rozhovory pro tisk – což Phyllida velmi dobře chápala.

Když vaše minulost obsahuje záhadné či problematické události, máte sklony k anonymitě… třeba se přestěhujete na venkov a přijmete práci někde v domácnosti.

„Napadlo mě zkusit zatelefonovat někam do sousedství a vyptat se, jestli jim také došlo takové oznámení,“ odpověděla Phyllida a mihlo se jí hlavou, že to by mohl být důvod, proč se pan Dobble nachází v takovém rozpoložení. Třeba se pan Billdop rozhodl jít se podívat na vraždu, místo aby dodržel jejich každotýdenní partii šachu. Ihned tu myšlenku ale zavrhla jako nepravděpodobnou. Pravidelná šachová partie tvořila nedílnou součást jeho týdenního časového rozvrhu, stejně jako oslava Vánoc na Boží hod.

„Skvělý plán. Doufejme, že se to oznámení netýkalo pouze Mallowan Hall,“ řekla Agatha suše.

„Snad ne,“ odpověděla Phyllida. „Neumím si představit, co si řeknou, až tam místo proslulé Agathy Christie přijdu já.“

„No, to by mohla být zábavná situace,“ poznamenala Agatha se smíchem. „Škoda, že u toho nebudu. Musíte mi zítra zatelefonovat a všechno mi o tom povědět.“

„Samozřejmě,“ odpověděla Phyllida. A v tom okamžiku si uvědomila, že už za necelé tři hodiny bude muset jít na tu „vraždu“ a do té doby musí stihnout spoustu věcí.

Na tichý večer v obývacím pokoji strávený s detektivním románem ve společnosti svých koček může zapomenout.

„Cože?“ nevěřil svým uším pan Dobble. Jeho vysoká a hubená postava se ještě víc napřímila, jako kdyby spolkl pravítko. Mělký vroubek, jejž měl v holé lebce nad levým uchem, se dnes zdál být ještě výraznější. „No to je neslýchané, paní Brightová. Snad si nemyslíte –“

„Šel byste tam snad raději místo mě?“ otázala se Phyllida přeslazeným hlasem. „Ach, málem bych zapomněla… dnes večer vlastně hrajete šachy s vikářem. Takže už jste nejspíš zaneprázdněný.“

Pohled, jímž ji Dobble přejel, byl nejen vražedný, ale také ublížený. „Dnes večer za vikářem nejdu,“ pronesl upjatě.

Phyllida stěží skryla překvapení. Něco tu bylo rozhodně v nepořádku.

Nijak sice na jeho oznámení nereagovala, avšak uložila si tu informaci do paměti. Snad se v ní skrývalo vysvětlení, proč se předtím pan Dobble choval tak neobvykle výstředně a absurdně.

„Tak či tak, paní Agatha trvala na tom, abych na to – no – setkání v Beecham House šla,“ pokračovala. „Zřejmě se tam nedávno nastěhovali. Neslyšel jste o nich něco?“

To, že Phyllida změnila téma hovoru, pana Dobbla zjevně potěšilo. „Jeremy Trifle tam působí jako majordomus už řadu let. Pokud je mi známo, ti noví to mají jen pronajaté a vzali si tam nějaké nové služebnictvo.“

„Víte, jak se jmenují? Víte o té domácnosti něco?“ zajímala se Phyllida.

„Myslím, že jsou to Wokesleyovi,“ odpověděl pan Dobble a zamyšleně vraštil obočí. „On je snad někdo od divadla. Pan Trifle tuším něco takového říkal. Že má něco společného s divadlem… ale také něco kolem ovcí, pokud si vzpomínám.“

S divadlem? No, na to dramatické oznámení vraždy by něco podobného sedělo. Souvislost s ovcemi ale nechápala.

„Snad byste mu mohl zatelefonovat a zjistit, zda bylo pozváno více lidí, nebo jestli se to týká jen paní Agathy a pana Maxe,“ navrhla. Byla si dobře vědoma toho, že zmínka o jejich zaměstnavatelích předem zabrání každému protestu, se kterým by se mohl chtít vytasit. „Paní Agatha má obavy, že jim jde jen o to, aby se s ní seznámili.“

„No, to bych snad mohl,“ svolil pan Dobble neochotně.

„Velice by se to hodilo. Vypravím se tam v šest, abych dorazila s předstihem. Samozřejmě budu potřebovat zavézt automobilem,“ informovala jej Phyllida.

„Samozřejmě,“ odpověděl a zkřivil rty, jako by okusil něco trpkého. „Je tu k dispozici bicykl, paní Brightová. Můžete využít tohoto způsobu dopravy.“

„To rozhodně ne.“ Phyllida, jež si předtím dovolila bez vyzvání usednout ke stolu proti němu, opět vstala.

„A co ta nová mašina, ten vysavač?“ podíval se na ni svrchu.

Pan Dobble byl odpůrcem veškerých zařízení, jež by mohla personálu usnadnit či zefektivnit práci. Snad proto se tak zaujatě snažil zkomplikovat jí situaci ohledně těch stojatých hodin: pohoršovalo jej veškeré nervózní vzrušení spojené s čekáním, až dorazí vysavač. Všechny služebné už několik týdnů o ničem jiném nemluvily – leda snad o Eltonovi.

„Ještě nedorazil – a nepochybuji, že je vám to známo,“ odpověděla.

„Samozřejmě… jinak by se už jistě všude po domě rozléhal kravál,“ poznamenal stejně kysele, jako se tvářil.

„No, to se uvidí, až ten přístroj dorazí, že?“ odvětila Phyllida vesele. „A ještě něco, pane Dobble. Pokud by snad v budoucnu došlo v rámci personálu k nějakému dalšímu incidentu, kdy by se služky navzájem znečistily, bude pro všechny nejlepší, nebudete-li je v tom neupraveném stavu posílat do mých pokojů.“

„Ach, propána,“ odpověděl pan Dobble zřetelně falešným omluvným tónem. „Jak jsem mohl být tak nepředvídavý? Ty musely u vás nadělat nepořádku.“

„Bez obav,“ odvětila. „Veškerý chintz a krajky v mém obývacím pokoji zůstaly nedotčené.“

Zaškaredil se, ale pak nasadil ulehčený výraz. „To je skvělá zpráva.“ Zvedl zrak, upřel pohled někam k jejímu čelu a v očích mu podezřele blýsklo. „Proboha, paní Brightová – snad nemáte ve vlasech saze… ach, drahá. Máte. Hlavně držte hlavu klidně, ať se vám to nedostane do očí.“

Phyllida ztuhla a cítila, jak se jí hrne krev do tváří. Zuřivě se snažila tu reakci potlačit. Ačkoli neměla pihy, jež tak často doprovázejí rusé vlasy, její světlá pleť vždycky hrozila prozradit skryté emoce.

„To nic,“ zareagovala a ledabyle mávla rukou ke svým vlasům. „No, snad jsem se vyjádřila jasně. Uvažte, že příště by mohla podobná nemilá návštěva zamířit pro změnu do vaší komory.“ A po té pádné výhrůžce opustila vyrovnanou chůzí místnost.

Zamířila přímo k nejbližšímu zrcadlu a zhrozila se, když viděla, jak je neupravená. Molly se nějak podařilo přenést spoustu popela do Phyllidiných nápadně zbarvených vlasů. Měly zvláštní rezavě zlatý odstín blížící se červenému okraji spektra. Pro majordoma byla barva vlasů i jejich nynější módní délka k bradě důvodem ke konsternaci. Zastával názor, že by se všechny ženy měly odívat jako královna Viktorie ve smutku, včetně kadeří pod čepcem.

Jelikož královna byla dávno po smrti a Phyllidě ani trochu nesešlo na módních názorech pana Dobbla, schválně si do vlnitých vlasů vplétala lesklé hřebínky a jehlice, místo aby je zakrývala, jak by majordomus chtěl.

V tom ohledu, že by neměla prudce hýbat hlavou, bohužel mluvil pravdu, neboť jí na kadeři těsně nad levým obočím trůnil chumel sazí velký jako broskvová pecka. S tichým mumláním tu nečistotu opatrně odstranila, vděčná za to, že ji v tak neupraveném stavu neviděl ještě někdo další. Hlavně Bradford, šofér.

Ten by si k tomu neodpustil spoustu poznámek.

Představa, že s ním bude muset jet v automobilu do Beecham House, na ni zapůsobila jako studená sprcha.

Zatelefonovala nejprve Rollingbrokeovým do Wilding House a pak slečně Pankhurstové, místní hokynářce. V obou domácnostech obdrželi stejným způsobem stejně zvláštní oznámení a chystali se dostavit.

Vědomí, že ta zpráva nebyla jen trikem a záminkou, jak se seznámit s Agathou Christie, Phyllidu upokojilo, a po návratu do svých pokojů zjistila, že tam mezitím zapracovaly Ginny a Molly, aby vše uvedly do původního stavu, zametly, vytřely a vyblýskaly.

Pokud šlo o to, co s těmi dvěma a jejich rivalitou, to si bude muset ještě rozmyslet. Teď měla před odjezdem spoustu jiné práce.

Na okraj otevřených dveří někdo zaklepal. „Paní Brightová?“ ozvalo se.

„Dále,“ odpověděla a usadila se za stolem.

Byla to Molly a nesla tác. Phyllida si to vykládala jako omluvu, neboť na podnose se nenacházela jen konvička a šálek z růžové porcelánové soupravy, ale i výběr sladkostí včetně vdolečku s jahodami se šlehačkou – ačkoli Phyllida už dnes do kuchyně nahlédla, těchhle vdolečků si tam nevšimla. Kuchařka paní Puffleyová dobře věděla, jak je má Phyllida ráda. To věděl každý.

Na táce ležely i dvě sušenky s šantou kočičí.

Nebylo už pochyb, že jde o vyjádření omluvy.

„Děkuji,“ řekla Phyllida rázně. „Postavte to laskavě tamhle.“

Dávala si sice velice záležet, aby si personál nemohl myslet, že mezi nimi někoho preferuje, ale soukromě si přiznávala, že Molly patří k jejím oblíbenkyním. Tato mladá žena byla obvykle pečlivá, upravená a výkonná, a také zřídka klevetila. Jestli měla být Phyllida upřímná, i Ginny byla její favoritkou – a z týchž důvodů. Proto také Phyllidu jejich rivalita tak vyvedla z míry.

„Ano, prosím,“ zareagovala Molly a naznačila pukrle. Když tác položila, měla se k odchodu, ale Phyllida ji zarazila.

„Molly, nevíte něco o těch nových obyvatelích Beecham House?“

Mladé ženě přeběhl po tváři výraz ulehčení a napětí znatelné na jejích ramenou povolilo. „Jasně – totiž, chci říci, ano, prosím.“

„A sice…?“ pobídla ji Phyllida, když Molly váhala.

„No, paní Brightová, slyšela jsem, že jsou vcelku dobří – i když ne tak jako paní Agatha a pan Max. Jsou to manželé. Děti nemají – nebo aspoň tady žádné nejsou. Jmenují se Wokesleyovi.“

„Co o nich soudí personál?“ otázala se Phyllida a osladila si čaj větším množstvím cukru, než by bylo rozumné. Měla ale za sebou velmi náročný den, a to ji ještě čekala jakási vražda. Člověk potřebuje nějaké ty živiny.

„Hospodyni mají z Londýna a služky většinou odsud,“ odpověděla Molly. „Louise, co byla v Gothing Hall, tam teď dělá – jako panská – a říká, že je to tam fajn a že nejsou tak špatní, jako páni a paní často bývají. Ale povídala, že tam jednou byl na návštěvě bratr paní a už nevěděla, jak uhýbat před jeho rukama, takže když tam pobýval, hlídala si, aby ji nepřistihl samotnou v ložnicích při výměně povlečení.“

Phyllida sevřela rty. Jestli něco nesnášela, tak to bylo mít v domě – nebo kdekoli nablízku – chlapa, před jehož rukama je třeba uhýbat. Navíc se nabízela otázka, co má co panská měnit povlečení v ložnicích. „Vzpomenete si ještě na něco?“

„Ne, prosím. Ani ne. Hospodyně – no, prý ujde, říkala Louise, ačkoli je z agentury v Londýně a vypadá to, že nemá ani ponětí, jak to chodí na venkově. A sluha má tak malou postavu, že se pro takovou práci vůbec nehodí, no ale dělá to,“ mávla rukou Molly. Pak se výraz její tváře změnil v užaslý zmatek. „Víte vlastně, že Opal chce být sluha?“

Phyllida, jež právě zvedala šálek ke rtům, nepřerušila pohyb paže, nicméně překvapeně zvedla obočí. „Skutečně?“

Opal Stammová byla relativně nedávným přírůstkem mezi personálem. Nahradila Rebeccu, kuchyňskou služku, již před pouhým měsícem zavraždili v ovocné zahradě za Mallowan Hall. Opal byla zdatné, pracovité čtrnáctileté děvče se svědomitou letorou. Kdyby měla Phyllida mezi personálem nějaké oblíbenkyně, nejspíš by k nim patřila i Opal. To děvče bylo v péči o nádobí prostě dokonalé. Opal byla vzorná, vždy upravená a neměla v hlavě vymeteno.

Molly nad tou podivnou představou kroutila hlavou. „Povídala jsem jí jasně, že holka nemůže být sluha, ale jako by jí to šlo druhým uchem ven. Budete si s ní muset promluvit, paní Brightová. Prohlížela si v prádelně Freddieho livrej, podržela si ji před sebou, protože jsou skoro stejně velcí, a napadlo mě, ta by si ji určitě zkusila, nebýt toho, že se dívám.“

„No dobře, Molly. Děkuji vám za všechny ty informace. Jistě už budete zapotřebí v kuchyni,“ podotkla Phyllida a nabádavě na ni pohlédla. „I když tu paní Agatha a pan Max nejsou, stejně je zapotřebí připravit a naservírovat večeři.“

„Ano, paní Brightová.“ Molly předvedla pečlivé pukrle a odešla.

Poté co se Rye uráčil slézt z police s knihami, podělila Phyllida jeho i Stilton sušenkami se šantou kočičí, aby si sama mohla vychutnat vdoleček s jahodami se šlehačkou... ale po celý ten čas jí nešlo z hlavy to oznámení vraždy.

Ať už se jednalo o pozvání na hru, nebo na nějaké divadelní představení, jedna věc byla jistá: dnes večer se v Beecham House sejde společnost.

„Tak vražda říkáte, paní Brightová?“ pronesl Bradford, zatímco řídil limuzínu Daimler manželů Mallowanových po cestě. Bylo pár minut po šesté. „No, to je přesně něco pro vás.“

Kdyby Phyllida seděla vzadu, mohla by takovou banální poznámku přejít předstíráním, že nic neslyšela. Tedy, cestovala sice na předním sedadle spolujezdce, ale rozhodla se Bradforda ignorovat i tak. Původně měla v úmyslu nastoupit dozadu, avšak když vyšla z domu, Bradford už jí držel přední dveře otevřené.

Takže si řekla, že nemá cenu se s ním o tom dohadovat nebo to vůbec komentovat.

Navíc se jí během jízdy po úzkých a křivolakých venkovských silnicích často dělalo zle a na zadním sedadle to bývalo mnohem horší. Nechtěla dorazit do Beecham House v bídné kondici.

Po několika okamžicích ticha však považovala za nezbytné na jeho protivnou a provokující poznámku zareagovat. „Jsem si zcela jistá, že tím není míněná skutečná vražda. Určitě jde o nějakou tu hru. Kdo by koneckonců předem oznamoval vraždu?“

„Leda blázen,“ zamumlal šofér zamyšleně. „Nebo možná někdo velice chytrý a mazaný. Tak či tak, talentovaná paní Brightová bude přítomná na scéně, aby mohla čmu– ehm, pátrat.“

„Nechte si ty vtipy. Jsem si jistá, že své vyšetřovací schopnosti nebudu dnes večer muset zapojit,“ odvětila Phyllida.

Po nedávných událostech na vražedném festivalu – kde byli dva lidé otráveni a jeden probodnut a Phyllida odhalila pachatele – už se nijak nepokoušela před lidmi jako Bradford skrývat svou zálibu ve vyšetřování zločinů. Beztoho by to byla marná snaha.

„Chudinka Myrtle byla moc smutná, když jsem jí řekl, že nemůže jet s námi,“ poznamenal šofér a po očku pohlédl na Phyllidu. „Ale vysvětlil jsem jí, že paní Brightová rozhodně nestojí o to přijet k vraždě pokrytá psími chlupy.“

„Nebo s dírou v punčoše,“ dodala Phyllida a zaškaredila se při pomyšlení na fenku s tmavou srstí a dotěrným jazykem připomínající vzpurný, uštěkaný mop. „Co se tu ten pes objevil, musela jsem už vyhodit hromadu punčoch.“ Nemluvě o tom, jak je nepříjemné cítit skrz tu hedvábnou punčochu mokrý jazyk slídící někde u holeně. Už jen při té představě jí přeběhl po zádech mráz.

„Jasně. Však jsem jí to povídal,“ odpověděl Bradford. „Že paní Brightová to zkrátka nedovolí. Ale slíbil jsem jí, že až vás potom pojedu vyzvednout, bude už moci s námi. Kdy tak myslíte, že to bude, paní Brightová?“

Chápala, že tímhle ironickým tónem opakuje pořád její jméno jen proto, aby ji vyvedl z míry. Fakt, že odmítl nechat se oslovovat „pane Bradforde“, což by bylo jedině patřičné, to ještě zdůrazňoval. „Netuším, jak dlouhou dobu ta takzvaná vražda zabere,“ odpověděla nonšalantně. „Snad byste na mne mohl prostě počkat na místě, pro případ, že bych zčistajasna potřebovala rychle zmizet.“ Hlavně by mu to zabránilo vrátit se do Mallowan Hall a nabrat tu divokou Myrtle.

„Rychle zmizet?“ Zakroutil hlavou a uchechtl se nad pokusem zkřížit mu plány. „Nečekal bych, že budete stát o to, aby se někdo jako já potloukal nablízku, zatímco sledujete vraždu, paní Brightová.“

„Nejde o to, abyste se tam potloukal,“ odpověděla stroze. „Můžete… no, třeba leštit auto nebo konverzovat se šoférem Wokesleyových. Pokud nějakého mají.“

Zareagoval dalším krátkým výbuchem smíchu, avšak poté už zůstal celou cestu do Beecham House zticha, až na zmínku o tom, že se zpozdilo doručení nového vysavače.

Phyllida v tom elegantním bílém domě ještě nikdy nebyla, jen jej znala z pohledu na dálku od silnice. Dlouhou příjezdovou cestu stínily po obou stranách staré stromy, ale poblíž rezidence se les otvíral do rozlehlé parkovací plochy.

Sídlo Beecham House nebylo zdaleka tak vznešené jako Mallowan Hall, nicméně šlo o dost velkou rezidenci se třemi podlažími. To nejvyšší zdobila spousta štítů a vikýřů. Dům nebyl z kamene, ale z obílených cihel, a průčelí sídla hustě porůstal břečťan, vystříhaný jen kolem oken.

Kamenný chodník končil třemi stupni vedoucími k velkolepému krytému vchodu, po obou stranách cesty se rozkládala udržovaná zahrada plná stromů, keřů a nízkých teras. Byla tu spousta místa k parkování motorových vozů – naštěstí, neboť před domem už stálo pět automobilů.

„Vypadá to, že nejste jediná, kdo se rozhodl být svědkem vraždy, paní Brightová,“ pronesl Bradford a zabrzdil.

Zatímco Phyllida vystupovala z vozu, zvažovala své možnosti. Měla by se pokusit vstoupit do domu předními dveřmi jako host? Nebo by měla jít k zadnímu vchodu pro služebnictvo a vklouznout dovnitř tamtudy?

Bradford jako by jí snad četl myšlenky. „Tak kudy na to, paní Brightová? Drze vejít s ostatními hosty, nebo se odplížit dozadu, kudy přicházejí a odcházejí řezník a mlékař?“

„Nemám zapotřebí se plížit,“ zamumlala, až se uchechtl.

„Schopnost plížit se by měla být u soukromého detektiva výhodou,“ poznamenal a zavřel za ní dveře vozu.

„Monsieur Poirot by nikdy nedopustil, aby ho viděli plížit se.“ Kéž by se ten šofér prostě sebral, šel pryč a přestal ji sledovat. Phyllidě nebylo příjemné, že váhá, a ještě hůř nesla, že ji při tom někdo vidí.

Konečně dospěla k rozhodnutí a v závěsu za mužem a ženou, kteří právě vystoupili z vozu, energicky vykročila k přednímu vchodu. Bude se prezentovat jako zástupce Mallowanových, ne jako jejich hospodyně. Doufala jen, že ji ve dveřích neodmítnou vpustit – hlavně protože by to viděl Bradford.

Dnes už ale nebyly mezi služebnictvem a vysokou společností tak striktní hranice. Od války se tato linie poněkud rozmlžila, obzvlášť poté, co si i lidé bez šlechtického původu, jako Mallowanovi, začali pořizovat staré usedlosti vyžadující spoustu služebnictva, které si už stará šlechta nemohla dovolit. Phyllidin vztah k Agatě byl samozřejmě zvláštní – byl to vztah vzájemné úcty, ani ne tak vztah zaměstnance a zaměstnavatele, spíš dvou přítelkyň, vzájemně si pomáhajících a poskytujících si podporu.

K Phyllidině úlevě se ji Bradford nepokusil následovat, dokonce ani nekomentoval její rozhodnutí. Zatímco se ubírala k přednímu vchodu, cílevědomě jej vypudila z mysli.

„Dobrý večer,“ pronesl muž, který ji a další dva příchozí uvítal ve dveřích. Zřejmě to byl pan Trifle, majordomus a přítel pana Dobbla. Než Phyllida odjela z Mallowan Hall, pan Dobble jí řekl, že s panem Triflem sice promluvil, avšak nezískal od něj žádné informace o té „vraždě“. Sdělil jí jen tolik, že majordomus působil unaveně a duchem nepřítomně.

„Vítejte v Beecham House. Těší nás, že jste se rozhodli zúčastnit naší vraždičky.“ Pan Trifle se zasmál hlubokým, basovým tónem, který zněl Phyllidě poněkud záhadně a falešně. Byl starší než Dobble, měl husté šedé vlasy a jeho huňaté černé obočí působilo dojmem, že každou chvíli vzlétne.

„Děkuji,“ zamumlala Phyllida a připojila se ke skupince lidí, na niž narazila ve vstupní hale. Místnost měla vysoký strop a pro přibližně tucet hostů tu bylo místa až dost. Po straně haly se nacházelo schodiště – začínalo třemi stupni, pak se lomilo ostře doleva, stoupalo podél stěny a vedlo na ochoz poskytující výhled do haly.

Markantní prvek haly tvořily velké stojací hodiny, jež Phyllidě připomněly její předchozí výměnu názorů s panem Dobblem. Tyhle byly dokonce ještě větší a zdobnější než ty, na které se majordomus nabídl vzít sekeru. Ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na sedm.

Jelikož se zatím neobjevili ani Wokesleyovi, ani nikdo jiný, kdo by se ujal role hostitele, Phyllida se zvědavě rozhlížela kolem.

Některé z hostů znala, mimo jiné sira Paulsona Rollingbrokea, mezi přáteli známého jako sir Rolly, a jeho choť Veru, amatérskou spisovatelku detektivních příběhů, jež se minulý měsíc zúčastnila vražedného festivalu. Soutěž autorů sice nevyhrála, ale na druhou stranu ji ani nezatkli pro vraždu.

Majitelka hokynářství slečna Pankhurstová byla přítomna stejně jako místní drogista Bartholomew Sprite. Ti dva si pečlivě udržovali odstup, jelikož měli jako konkurenti ustavičné spory o zákaznictvo. K Phyllidině radosti tu byl i její přítel doktor John Bhatt. Vydala se k němu, a když se octla po jeho boku, pozdravil ji s potěšeným úsměvem.

„Phyllido! Jaké příjemné překvapení, že vás tu potkávám,“ pronesl, uchopil její dlaň v rukavičce a pozvedl ji ke rtům, aby naznačil polibek ruky. Přepychový černý knír Johna Bhatta byl téměř tak velkolepý, jaký by podle jejích představ asi měl Poirot, s perfektně udržovanými špičkami. Jemně navoskované vousy se maličko otřely o lehkou látku její rukavičky. Doktor a Phyllida se pravidelně setkávali v kavárně v městečku Listleigh, avšak jejich vztah nepostoupil dál než do stadia vřelého přátelství… a to z Phyllidina rozhodnutí.

„To bude něco. Oznamuje se vražda!“ Doktor mluvil skvěle anglicky, jen s drobným indickým přízvukem.

„Je to opravdu zvláštní,“ odpověděla s úsměvem.

Kolem prošel sluha nesoucí tác s nápoji – byl tak drobný, že sahal Phyllidě sotva k ramenům. Posloužila si sklenkou martini se dvěma olivami a během tichého hovoru s doktorem Bhattem pomalu popíjela.

I od ostatních shromážděných v hale se nesl tlumený šum konverzace. Vypadalo to, že všichni na něco čekají.

A za pár chvil se konečně něco stalo.

Na ochoze poskytujícím vyhlídku do haly se objevili muž a žena.

„Dobrý večer!“ zahlaholil muž a učinil dramatické gesto. Jediné, co mu scházelo, byl plášť, jímž by se mohl ohánět. „Vítejte v Beecham House. Jsem Clifton Wokesley a toto je má drahá choť Beatrice.“ Na okamžik zmlkl a s úsměvem na rtech počkal, až všichni ztichnou.

Pauza poskytla Phyllidě příležitost, aby si Wokesleyovy dobře prohlédla. Muži mohlo být přes čtyřicet, měl malý, úhledně zastřižený světlý knírek a stejně zbarvenou lví hřívu hustých vlasů sčesaných dozadu z ostře řezané tváře – sahaly mu téměř až na ramena. Na rukou se mu třpytily masivní prsteny – na její vkus jich bylo až příliš – a jeho způsoby jí připomínaly cirkusového principála: hlasitého, neomaleného a vznětlivého… avšak působil dojmem, že je to všechno jen naoko. Že bez těch prstenů a bez diváků by to byl tichý a klidný člověk.

Ačkoli pan Wokesley kvůli té spoustě vlasů a nápadnému nosu nikterak nevynikal krásou, vypadal jako člověk, který je rád středem zájmu.

„Jak jsem řekl, vítejte v Beecham House. Chvilku se bavte… neboť přesně v sedm hodin tu někdo zemře.“