Přeložili Háta Kreisinger Komňacká, Dana Krejčová, Richard Podaný, Aleš Jan Procházka, Roman Tilcer a Milan Žáček

CHRISTMAS AND OTHER HORRORS

Introduction © Ellen Datlow 2023

The Importance of a Tidy Home © Christopher Golden 2023

The Ones He Takes © Benjamin Percy 2023

His Castle © Alma Katsu 2023

The Mawkin Field © Terry Dowling 2023

The Blessing of the Waters © Nick Mamatas 2023

Dry and Ready © Glen Hirshberg 2023

Last Drinks at Bondi Beach © Garth Nix 2023

Return to Bear Creek Lodge © Tananarive Due

The Ghost of Christmases Past © Richard Kadrey 2023

Our Recent Unpleasantness © Stephen Graham Jones 2023

All the Pretty People © Nadia Bulkin 2023

Löyly Sow-na © Josh Malerman 2023

Cold © Cassandra Khaw 2023

Gravé of Small Birds © Kaaron Warren 2023

The Visitation © Jeffrey Ford 2023

The Lord of Misrule © M. Rickert 2023

No Light, No Light © Gemma Files 2023

After Words © John Langan 2023

Copyright © 2023 by Titan Books

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Dana Krejčová, Háta Kreisinger Komňacká, Richard Podaný, Aleš Jan Procházka, Roman Tilcer a Milan Žáček

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-284-0901-2

ÚVOD

Zamyslete se – co je první věc, která vás napadne, když se zmíní oslavy zimního slunovratu? Jsou to dárky a hodování v rodinném kruhu v teple domácího krbu?

Co když se vás ale někdo z příbuzných pokusí zabít? Co když se dobromyslný, štědrý Santa Claus pořádně namíchne, když někdo zapomene obdarovat jeho? Co kdybyste zjistili, že vám vaši přátelé lžou? Co kdybyste zvyky, které dodržujete celá desetiletí, opomněli – byť jen jedinkrát?

Přestože mnozí z nás pokládají oslavy slunovratu za svátky klidu a míru, odjakživa kolovala celá řada duchařských a hororových historek, které se odehrávají právě v tomto období. Příběhy v této sbírce berou tyto odvěké literární tradice za své a představují vám to nejtemnější, nejnebezpečnější a nejstrašlivější, co se odehrává v čase, kdy se rodina a přátelé sejdou – ať už jde o lidi dobré vůle, nebo ne.

Najdete zde příběhy o keltském přízraku Mari Lwyd; o lesních démonech z finských pověstí; o Schnabelperchten – bytostech z rakouských bájí, které vás vytrestají, pokud o jejich každoroční návštěvě nemáte doma dost naklizeno; o Pánovi neřádu, jehož původ sahá do časů římské říše, kde vládl všem oslavám; o Santa Clausovi, který není zdaleka tak hodný, jak jsme se vždy domnívali; o masožravé čarodějnici; o mladých bozích, kteří svrhnou staré bohy; o nestvůře, která na nejkratší den v roce umí cestovat časem, a také řadu dalších podivných a děsivých tvorů.

Doufám, že vás tyto povídky pobaví, a že vám z nich bude běhat mráz po zádech.

Ellen Datlow

JAK JE DŮLEŽITÉ MÍT DOMA UKLIZENO

Christopher Golden

Kdyby někdo Freddymu řekl, že bude jednoho dne po lokty vězet v kontejneru za podřadnou restaurací v Salcburku a hledat v něm pozdní večeři, vysmál by se mu. Samozřejmě pěkně povýšenecky, jak se mají vysmívat profesoři. To bylo jeho zaměstnání – jak povolání, tak poslání – až do roku 1957, kdy ho závislost na morfiu přivedla napřed na dráhu drobného zločinu a potom do psychiatrické léčebny. Bylo to předtím, než Rakousko začalo k drogové závislosti přistupovat jako k problému, jenž vyžaduje místo trestu léčbu, takže určitý krátký čas strávil i ve vězení.

Vězení mu pomohlo.

Freddy věděl, že pro řadu lidí v jeho situaci tomu tak nebývá, ale pro něj bylo vězení obdobím projasnění. Bez drog, bez alkoholu, bez rozptýlení. Zjistil, že mánie, kterou pokaždé zažíval, jak mu jeho vlastní lebka připadala jako úl rozdivočených včel, se dá přežít. A pokud to znamenalo, že někdy viděl věci, které neexistují, nebo říkal věci, které si jiní vykládali buď jako poněkud vyšinuté, nebo silně nemístné, inu, to už patří k profesorské výstřednosti.

Jakmile ho propustili, jako profesora ho už samozřejmě nikde nechtěli. Nestáli o něj ostatně v žádné jiné roli.

Té noci, pátého ledna 1973, žil bez domova už devět let a během této doby si neotupil mozek jediným gramem alkoholu a nepožil žádnou jinou nelegální substanci. Ale jelikož s ním uhlazená společnost jeho města skoncovala, Freddy skoncoval s ní. Žil v salcburských parcích a obcházel salcburské uličky, přijímal dary od cizích lidí, ale nikdy se jim nepodíval do očí. Z jejich nepotřebných věcí, jídla a ošacení vyhozeného a zapomenutého stejně, jako byl on, si vybudoval nový život.

Když Schnabelperchten uviděl poprvé, jak kráčejí ulicemi ve svých černých hábitech, se svými blyštícími se nůžkami a obrovskými jakoby kostěnými zobáky, které jim vyčnívaly zpod kápí, nijak ho nepřekvapilo, že ho minuli. Povinnosti je nemohly přivést na práh jeho domu, neboť přirozeně žádný dům neměl. Neměl práh, neměl dveře, neměl návštěvníky, neměl kde oslavit začátek nového roku, vlastní mu byla pouze ta pokračující existence neviditelného bytí jakožto neviditelného stvoření. Tichého, i když hlasitého.

Schnabelperchten byli ještě tišší.

Dnes večer on a jeho kamarád Bern venku hledali něco k jídlu. Dokud ony bytosti nezahlédl, Freddy si neuvědomoval, kolikátého je. Byl to čtvrtý pátý leden, kdy je uviděl, a pokaždé mu nevěnovali pozornost. Předpokládal, že se objevují rok co rok a že v letech, kdy mu unikli, jejich příchod prostě prospal.

Sledoval je, jak se plíží ulicemi, a v lehce se snášejícím sněhu nezanechávají žádné stopy. Byla to křehká stvoření, některá s košťaty, jiná s obřími nůžkami, a nebyly pro ně zamčené žádné dveře.

Otevírala se jim každá domácnost bez ohledu na to, jak svědomitě byla navečer uzavřena.

„Či či či,“ šeptali si v tichu padajícího sněhu a věnovali se své práci.

Freddy sklouzl po boku kontejneru, v ruce tašku se zbytky, o nichž věděl, že je v něm najde. Lidé z kuchyně vyhozené jídlo vždycky zabalili a uložili do samostatné tašky spolu s nesnězeným chlebem. Provozní restaurace se na tyto praktiky díval s nelibostí a na své zaměstnance křičel, že tím jen ponoukají bezdomovce k nočním návštěvám, ale jeho podřízení byli laskaví a tašku ven vyložili, až když z kuchyně odešel. Jejich podnik nebyl žádný Gablerbräu, ale tamní kuchaři laskavostí nikdy nevynikali, a i kdyby, Freddy oněmi končinami města pozdě v noci nebloumal rád. Připadaly mu prázdnější, otevřenější, jako by tam mohlo dojít k čemukoli. Tady bylo víc obytných domů, v nichž žili lidé, kteří toužili po klidných večerech, mimo ruch centra.

Uličkou něco kovově zadunělo.

Bernovi vyklouzlo z ruky víko kontejneru a třísklo to.

Freddy se úzkostlivě rozhlédl v obavách, že k sobě přitáhnou nechtěnou pozornost. Kdyby působili obtíže, rázem by se jim žilo mnohem složitěji. Na Berna se kvůli jeho nemotornosti občas rozčílil, ale nikdy nesoptil kvůli jeho závislosti. Alkoholismus udělal z Berna troubu, ale byl to motor, který Freddyho poháněl, jeho nedílná součást na stejné úrovni jako třeba levá noha.

„Potichu!“ houkl Freddy, byla to spíš prosba než výtka. „Neblbni!“

Bern se na něj ani neohlédl. Hubený a zešedlý, neoholený a neupravený, navlečený v nepadnoucím obleku, který ani v nejmenším nezakrýval jeho tělesný úpadek, se od kontejneru odpotácel k opodál stojícímu Freddymu.

„Nevidíš je?“ zašeptal.

Freddy ještě jednou vyhlédl z uličky na hlavní ulici. Schnabelperchten je stále míjeli, jako lovci rozptýlení v rojnici o asi šestimetrových rozestupech, někteří na jedné straně ulice, jiní na druhé. Nejúchvatnější na nich byla velikost zobáků, které měřily bezmála půl metru na délku, ale široké byly tak, že kdyby jim člověk strhl kápi, neměli by pod ní žádný obličej – nebo tak to alespoň vypadalo.

Jen ten zobák, šedobílého odstínu obnažené kosti. Když je Freddy před devíti lety uviděl poprvé, připomněli mu staré fotografie morových doktorů, jenže tohle nebyly masky a na tváři neměli nic na způsob brýlí, které by připomínaly oči.

Klouzavě se pohybovali ulicí a jeden z nich pak přímo před Freddyho očima přistoupil ke dveřím, za nimiž se po schodišti stoupalo k bytu nad květinářstvím. Freddy v tichosti zadoufal, že majitelé krámku mají doma uklizeno.

„Freddy,“ zachraptěl Bern a zatřásl kamarádovým ramenem. „Nevidíš je?“

„Mlč! Samozřejmě že je vidím.“

„Jsou to duchové?“ šeptal dál Bern. „I když jako duchové nevypadají – připadají mi docela hmotní. Jsou to démoni?“

Freddy se nad tím zamyslel. „Upřímně si nejsem vůbec jistý, co jsou zač, i když lidi to rozhodně nejsou. Říká se jim Schnabelperchten.“

Když to slovo uslyšel, Bernovi se zkřivil obličej, takže vypadal jako batole, které poprvé ochutnalo dosud neznámou zeleninu.

„Nerozumím. Právě jsi řekl, že to nejsou lidi, nejsou lidské podstaty. Nemáš z nich strach?“

Freddyho v žaludku zaštípala kyselina. Trpce se zasmál. „Ze Schnabelperchten? Určitě ne. My dva se nemáme čeho bát.“

„Co jsou teda zač?“ pobízel ho Bern.

Freddy se na něj podíval, vyvinul značné úsilí, aby si na něm kamarád nevšiml náznaku znechucení, který jím prochvěl. „Někdy zapomínám, že nejsi ze Salcburku–“

„A to hraje nějakou roli?“

„Kdybys byl místní kluk, znal bys ten příběh,“ odpověděl Freddy. Poplácal Berna po zádech. „Pojď se mnou.“

Kamarád zaváhal, ale když se Freddy pustil dál uličkou, vydal se za ním. Většina Schnabelperchten už přešla, ale našlo se ještě několik opozdilců, kteří se vydali do domů na hlavní ulici a teprve teď z nich vycházeli. Protože neměli oči, bylo těžké s jistotou určit, jestli si obou mužů všimli, ale v každém případě o ně nejevili zájem. Klidně mohli být smítky prachu nebo suchým listím poskakujícím po vozovce.

„Copak nás nevidí?“ podivil se Bern.

„Jsou jako většina lidí v tomhle městě. Jsme pro ně neviditelní,“ odpověděl Freddy.

Jeden ze Schnabelperchten je minul a ve světle pouliční lampy zahlédli, jak mu z ostří nůžek odkapává na zem krev. Když si toho Bern všiml, zatvářil se, že se pozvrací.

„Pojď,“ řekl Freddy. „Tamhleti dva...“

Ukázal na dvojici bytostí o kus dál na ulici.

Přiblížily se ke dveřím jednoho dvoupodlažního domu.

Freddy se za oběma Kontrolory s mohutným zobákem nenápadně kradl a Bern ho úzkostlivě následoval.

Jeden natáhl vyzáblou ruku s dlouhými prsty připomínajícími pavoučí nohy a vzal za kliku. Mělo být zamčeno a Freddy byl přesvědčený, že kdyby za kliku zkusil vzít on nebo Bern, nepovolila by. Ale pro Kontrolory nebyly nikdy zamčené žádné dveře. Otevřeli si a překročili práh. Freddy dveře zachytil, než je Schnabelperchten stihli zavřít. Uslyšel, jak Bern za ním vyděšeně natáhl dech do plic, ale Kontrolor, který se dveře pokusil dovřít, je nechal být a vnořil se do chodby.

„Už jsem se za nimi jednou vydal,“ zašeptal Freddy. Větší obavu měl z toho, že vyruší rodinu žijící v domě, než že k sobě přitáhne pozornost bytostí.

Kontroloři začali šmejdit po domě. Pavoučími prsty přejížděli po deskách stolů, aby zjistili, jestli na nich není prach, a se zobáky u podlahy zkoumali, jestli je řádně zametená nebo vyluxovaná.

„Či, či, či,“ pronášeli potichu i bez úst.

Jeden při prohlídce sklonil hlavu ke sporáku a až příliš dlouho si prohlížel jeho povrch; nejspíš posuzoval, do jak velké míry je vycíděný.

Freddy se naklonil, aby zašeptal do Bernova ucha, a ucítil, jak se kamarád chvěje.

„Je svátek Tří králů,“ řekl. „Dnes končí vánoční období. Prvního ledna sice začíná kalendářní rok, ale dnešní večer představuje skutečný počátek nového roku. Schnabelperchten přinášejí štěstí a požehnání do nadcházejících dvanácti měsíců, ale jenom těm, kdo jsou na tenhle nový začátek patřičně připravení, těm, kdo si doma udělali pořádek.“

„Co se stane, když vstoupí do domu, který v očekávání nového roku nikdo neuklidil?“ zašeptal Bern.

Upřeně přitom sledoval, jak se jeden z Kontrolorů vydává do schodů, nůžky volně svěšené v ruce podél těla. Freddy chápal Bernův strach, dokonce mu připadal do jisté míry roztomilý, ale Bern byl taky kamarád a Freddy věděl, jak kruté je ponechávat ho v nevědomosti.

„Něco hrozného,“ řekl. Chytil Berna za zápěstí a zatřásl jím, přinutil ho, aby se na něj podíval. „Jenže my dva žádný domov nemáme. Kvůli nám tady nejsou. Chápeš?“

Konečně měl dojem, že Bern úlevně vydechl.

O chvíli později se vrátil Kontrolor, který vystoupal do patra; nůžky měl stále čisté. Připojil se ke svému druhovi a obě bytosti prošly těsně vedle Freddyho a Berna ven ze dveří. Tentokrát to byl Bern, kdo je začal následovat.

Venku na ulici foukal vítr dost studený, aby jim připomněl, že jsou naživu. Zlehka se snášel sníh, v tichu, které působilo, jako by vydávalo zvuky těsně mimo doslech, byť slyšet ve skutečnosti nic nebylo.

S morbidní fascinací se ubírali za oběma bytostmi, zatímco další Schnabelperchten pluli ulicí všude kolem, němí a soustředění. Když se tak mezi nimi pohybovali, přehlížení, jako by byli neviditelní, dlouho po půlnoci a v tom klidném tichu zlehka padajícího sněhu, měli pocit, že bloumají ulicí uvnitř vánoční sněhové koule.

„Co jsou ale zač?“ dal Bern nahlas průchod otázce, která se mu honila hlavou.

„Přízraky,“ odpověděl Freddy. Bylo to jediné slovo, které mu připadalo přijatelné. Sám měl tolik otázek, ale žádné skutečné odpovědi. Schnabelperchten vycházeli ven jednou za rok po setmění, což znamenalo, že každou jinou noc byli někde jinde. Kdyby se jich mohl na něco zeptat, týkalo by se to tohohle.

Schnabelperchten v tichosti klouzali od jednoho domu ke druhému. Vpředu na ulici Freddy viděl, jak jiní šplhají po fasádě několika vyšších budov a jak se jim ve větru třepotají pláště, když bez obtíží otevírali okna, která by měla být zamčená. Jeden chvíli seděl na okraji střechy, pak přeběhl ke klenutému světlíku, otevřel ho a zmizel uvnitř, když mu dole napřed zmizel zobák.

Freddy odněkud uslyšel dětský pláč. Kňourání pročíslo závratně tichou noc a poté náhle utichlo. Pevně zavřel oči, nutil se nepředstavovat si věci, jaké mu chtěly podsouvat jeho nejtemnější obavy.

Dospěli k domu, do nějž vešli oba Schnabelperchten. Rozhodli se je následovat. Bern vzal za kliku a otevřel dveře. Odemkly se pro Kontrolory a zůstávaly odemčené, přinejmenším až do jejich odchodu. Bern už neváhal – překročil práh, jako by na Freddyho ve své bezbřehé zvědavosti, ve své bezbřehé dychtivosti, úplně zapomněl.

Najednou měl pocit jakési přílišné důvěrnosti. Vtírali se do poklidného okamžiku, nádechu zadržovaného až do východu slunce, když už doopravdy začne nový rok. Za starou rozpadávající se školní budovou, kde horko vypouštěné zevnitř vytvářelo bublinku tepla v blízkosti kontejneru, měl své místečko. Převis střechy mu kromě extrémních situací chránil hlavu před nepřízní počasí a on se tam teď chtěl vrátit, na to své místečko.

„Berne,“ zachrčel a pokusil se kamaráda chytit zezadu za bundu.

Ale Bern už v domě prošel malou předsíní, kde na kovových háčcích halabala visely kabáty a bundy – příliš mnoho kabátů, příliš málo háčků – a kde u stěny stály tři páry zimních bot. Nebyly dokonale úhledné, ale usoudil, že při kontrole by obstály.

Následoval Berna do obývacího pokoje, a ustrnul.

Na stěně nad krbem visely parohy. V pokoji se nacházela eklektická směs nábytku, většinou se sedřeným čalouněním a nesladěnými květinovými vzory. Na rozklápěcím stolku vedle vypaseného křesla stála černobílá televize. Na konferenčním stolku ležely poházené časopisy a vršily se i vedle křesla. Mezi magazíny trůnila otevřená plechovka se sušenkami. Napospas osudu tam zůstal i hrnek na kávu a talíř s drobty a obranými hroznovými stopkami. V celém pokoji bylo třeba uklidit, vyluxovat, utřít prach, ale nejhorší ze všeho byl zápach kočičí moči a kočičí toalety v protějším koutě před přecpanou knihovnou, která působila dojmem, jako by do ní knihy naskládal a naházel nějaký vzteklý opilec.

Na opačném konci pokoje Freddy v klenutém průchodu do chodby zahlédl oba přízraky vracející se z kuchyně a mířící do schodů. Bern už za nimi vykročil přes potřísněný koberec.

Freddy prudce natáhl ruku, aby ho chytil za nadloktí. „Neblázni!“

Bern se se zlostným pohledem otočil: „Vždyť nás nevidí.“

„Neměli bysme se do toho míchat,“ řekl Freddy. Jelikož si ho Bern nevšímal, Freddy po něm hmátl ještě jednou. „Tohle nebývá hezká podívaná.“

Bern se zamračil, vysmekl se mu, a než se Freddy stačil pokusit ho odtáhnout z domu, vyrazil ke schodišti. Freddy potichu zaklel a vydal se za ním. Potřetí sáhl po Bernově bundě, ale kamarád byl mladší, rychlejší a do patra se dostal dřív, než se k němu Freddy stačil přiblížit.

Nejvyšší schod klidně mohl být cihlovou zdí. Dál Freddy nebyl ochotný zajít. Z onoho posledního schodu jen přihlížel, jak se Bern šine chodbou, nakukuje do jednoho pokoje a pak přechází k dalšímu. Než k němu ale došel, strhl se povyk.

Z pokoje na konci chodby se ozval zvuk, jaký Freddy slyšel jen jednou v reálu, a nepříjemně často v nočních můrách. Zvuk nůžek zabodávajících se s ostrým, vlhkým mlaskáním do těla, po němž následovalo tlumené kovové cvaknutí.

Bern přišel ke dveřím, z nichž se tohle všechno vylinulo.

Freddy ho varoval, sdělil mu všechno potřebné, aniž to přesně popsal, ale ten blázen to stejně musel vidět na vlastní oči. Možná z jakési neodolatelné fascinace, nebo čirého sadismu – Freddy si myslel, že na rozdílu stejně nezáleží. Bern stál ve dveřích pokoje s rozšiřujícími se zorničkami, a potom zařval hrůzou. Freddy věděl, že by měl vyrazit na útěk, ale nohy jím pohnuly na druhou stranu; ne pryč, ale ke kamarádovi.

Přihnal se za Berna a přitiskl mu dlaň na ústa. Zdusil výkřik a Bern vzápětí umlkl, možná proto, že si uvědomil, jakou udělal pitomost.

„Honem!“ zašeptal mu Freddy do ucha. „Padáme odsud!“

Bern zakňučel, ale nepohnul se. Freddy ho už málem odtáhl, ale když k Bernovi vzhlédl, přes jeho rameno se mu naskytl pohled do pokoje. Jeden ze Schnabelperchten tam na posteli seděl obkročmo na ženě a nůžkami ji páral od rozkroku k hrudní kosti. V celém pokoji vládl nepořádek: všude byly hromádky oblečení, noční stolky byly zaskládané talíři a hrnky.

Na podlaze klečel druhý Kontrolor vedle mrtvého manžela. Tomu také nůžky rozpáraly vnitřnosti. Přízrak pak vrazil do trupu mrtvého muže obě ruce a teď mu v obláčku páry vytahoval střeva, střídavě jednou i druhou rukou, a až s jakýmsi uměleckým cítěním je aranžoval kolem těla.

Kontrolor vyvrhávající muže na koberci neustával v práci, ale jeho druha na posteli Bernův výkřik rozhodil.

S nůžkami v ruce natočil k oběma mužům bezoký, bezústý zobák. Freddy pocítil tlak jeho pohledu a poznal, i navzdory chybějícím očím, že je soustředěně zkoumá.

Mrtvé ženě se stočila hlava do strany. Možná nebyla tak úplně mrtvá, ale teď se zdálo, že na oba muže ve dveřích pokoje upírá prázdné oči, jako by jim něco vyčítala. Jako by se jich ptala, proč to nezastaví, proč ještě teď nezasáhnou, aby zabránili dalšímu kuchání a znesvěcování, v němž budou přízraky zcela jistě pokračovat.

Freddy tajil dech, říkal si, že za nic z toho přece nemůže. Tito lidé žili v pohodlí, které bylo celé roky mimo jeho dosah. Měli k dispozici teplo a tekoucí vodu a střechu nad hlavou. Užívali si klidných nocí, za nichž si mohli namlouvat, že okolní svět vůbec neexistuje. Měli co jíst a měli jeden druhého. Říkal si, že nemohli pocházet ze Salcburku nebo to byly otupělé mladší ročníky, které už nevěří na staré zkazky. Říkal si, že to třeba byli nepříjemní lidé, na nichž sousedům a přátelům nezáleželo natolik, aby je varovali, aby je poučili, jak je důležité mít doma uklizeno.

„Freddy,“ zašeptal Bern. Přeskočil mu hlas.

Schnabelperchten s kápí lehce naklonil hlavu; projevoval ještě větší zaujetí.

„Či či či,“ zabroukal, i když neměl ústa.

Freddy začal couvat ze dveří a Berna táhl za sebou. Ale jen co se dali do pohybu, přízrak na posteli se opět pustil do masakrování ženy; svědci ho rázem přestali zajímat.

Freddy v patách s Bernem, kterého ovšem musel vléct za zápěstí, seskákal ze schodů a vyrazil ze dveří. Ty se za ním ostře zabouchly, až se nocí ozvala rána, jako když práskne bičem. Sníh se snášel stále hustěji a bytosti se na ulici pohybovaly jako duchové. S větrem se neslo jejich slabé či či či.

Instinkt nahnal Freddyho do boční uličky. Ze dveří tam vystoupil další Schnabelperchten. Z nůžek mu pleskaly těžké kapky krve. Zobák k mužům nenatočil, ale když ho míjeli, zastavil se a v tichosti stál jako socha.

„Kam jdeme?“ zašeptal Freddy stále tím nejistým hlasem.

„Na moje stanoviště,“ odpověděl Freddy, jako by to byla ta nejhloupější otázka na světě.

Bern vykroutil zápěstí z kamarádova sevření a v tichu Tříkrálové noci zůstal stát. „Je nás moc vidět. Musíme se schovat.“

Freddy v jeho očích a na lících, zrudlých chladem, poprvé zahlédl slzy. Chtěl Bernovi vysvětlit, že se nemají čeho bát, že nemají domov a tedy jim nehrozí žádné nebezpečí, ale nelíbilo se mu, jak si jich všimlo to stvoření v druhém domě. Podívalo se po nich, pakliže se o něm dalo říct, že se umí dívat.

„Tak kam?“

Bern si otřel slzy. Chvíli váhal, jako by se rozhodoval, pak na Freddyho mávl, aby ho následoval. Přeběhli ulici, pak proklusali boční uličkou, pokračovali kolem staré kamenné zdi a zaběhli za ošklivý, strohý hotel. Dírou v plotě za hotelem vnikli na parkoviště, které sloužilo tamnímu autobazaru a autoservisu. Asfalt byl všude popraskaný a v puklinách rostl plevel.

Freddy se otvorem v plotu ještě ohlédl a zalila ho vlna úlevy. Po Schnabelperchten nikde nebylo ani stopy.

„Myslím, že nám nic nehrozí,“ vydechl.

„Tudy,“ odpověděl Bern.

Zavedl Freddyho na protější konec parkoviště.

Postávala tam spousta starých rachotin, používaných nejspíš jen na náhradní díly. Bern nasměroval Freddyho k ošklivému šedému kombíku značky Auto Union z konce padesátých let, který tam byl vmáčknutý mezi karoserie aut v ještě horším stavu. Kombík, sice zrezivělý a pomačkaný, čelní sklo zasypané sněhem, byl jinak netknutý. Ještě pneumatiky měl pokleslé jako stařecké břicho.

Bern otevřel dveře na řidičově straně, sklonil hlavu a naznačil Freddymu, aby se do auta vsoukal na straně spolujezdce. Kromě vyklápěcího kufru mělo auto pouze tyto dvoje dveře.

Freddy se rozhlédl, ale uvědomil si, že jsou na místě, kde pravděpodobně nebude ostraha. Nebyla tam totiž žádná nová vozidla.

Jakmile se usadil, pokusil se zavřít co nejtišeji, ale když se ozvalo vrzání rezavých závěsů, zaskřípal zuby. Bern své dveře zabouchl a rázem byli mimo dosah větru i sněhu. Zevnitř Freddy spatřil, že čelní sklo pokrývá pavučina jemných prasklin a pod vrstvou sněhu se táhne vrstva špíny. V autě byla zima, ale pořád to bylo lepší než dnes v noci zůstávat venku.

„Majitel servisu ví, že tady přespávám,“ poznamenal Bern bezbarvým a dutým hlasem, jako by z něj vymizel veškerý život. „Můžeme se tady ukrývat až do kuropění. Ti... ty bytosti budou ráno pryč, že?“

Freddy přikývl. Překvapilo ho, že ho Bern zavedl zrovna sem. Znali se už dost dlouho na to, aby Berna považoval za kamaráda, ale pokud majiteli servisu opravdu nevadilo, že Bern přespává v tomto nepojízdném, zrezivělém autě, bylo to tajemství, které není radno vyzrazovat. Kdyby to Freddy řekl někomu jinému, brzo by se do těchto vozů mohla zkusit nakvartýrovat desítka cizích lidí a nová situace by majitele zcela jistě přiměla změnit názor.

„Děkuju,“ řekl Freddy.

Bern tomu rozuměl. „Důvěřuju ti.“

„Já vím.“

A to bylo všechno.

Freddy měl za to, že se Bern bude chtít bavit o tom, co viděl, ale Bern se jen třásl a pak si přelezl na zadní sedadlo. Bylo tam několik dek, špinavých a zatuchlých, ale teplých. Freddy kamaráda sledoval, jak si v pokrývkách a kusech oblečení vytváří něco na způsob hnízda. Ležely tam i prázdné lahve a roztrhané kartonové krabice a také nízká dřevěná bedna, která mu podle všeho sloužila jako spížka. Měl v ní balení krekrů, sklenici s jakousi pomazánkou a další věci, které však ve tmě nebylo snadné identifikovat. Na předním sedadle vedle Freddyho bylo i šest ohmataných knížek a poházené kartonové obaly od jídla a pití.

Celkem tedy nic moc, ale pořád o hodně lepší než Freddyho místečko. V autě bylo bezpečněji, tepleji a sucho. Cítil, jak v něm začíná kolotat závist, ale hned ji zahnal. Kdyby to celé sehrál dobře a Bern k němu cítil důvěru, třeba by si tu mohl i on najít nějaký starý vrak s nerozbitými okny, kde by si zřídil podobné útočiště, aniž by proti sobě poštval majitele servisu. V duchu si slíbil, že neudělá nic, čím by ohrozil Bernovo štěstí.

„Máš volnou deku?“ zeptal se.

Bern se na něj podíval. Se zjevnou zdráhavostí ze sebe stáhl jednu z vlastních dek a podal ji přes opěradlo dopředu.

Freddy věděl, že slova někdy nestačí, a tak se pokusil hloubku svého vděku přenést do očí a pokývnutí hlavou, a potom se co nejlépe zachumlal a natáhl na přední sedadlo.

Nepochyboval, že mu adrenalin nedá usnout, že když zavře oči, hned uvidí Schnabelperchten, a o to nepravděpodobnější bude, že neusne. Ale na pozadí těchto obav zaklimbal...

... A pak se probudil, protože někdo křičel jeho jméno. Rameno mu svírala čísi ruka a silně jím třásla.

Freddy se na sedadle zkroutil a vzhlédl do doširoka otevřených očí a tváře zkřivené hrůzou. Bern se nad ním tyčil přes opěradlo sedadla, někam ukazoval a přitom hulákal.

Freddymu konečně svitlo.

Slova začínala dávat smysl.

„Nastartuj!“ křičel na něj Bern. „Nastartuj, do prdele!“

Napřed nerozuměl.

Pak se ale závoj spánku protrhl a Freddy pochopil, kde jsou, v té řadě autovraků v zadní části parkoviště. Ale jak má sakra nastartovat takovou plečku?

„Seber klíče, Freddy! Jsou pod koberečkem!“

Bern se začal natahovat přes sedadlo.

Freddy ho chytil za zápěstí, posadil se a odstrčil ho. „Panebože, Berne! Uklidni se. Něco se ti akorát zdálo.“

Bern ale pravou ruku vyškubl a udeřil Freddyho do obličeje. „Seber ty klíče, kurva!“ zařval, až mu ze rtů odlétly sliny.

Freddy mu ve vzteku ránu málem oplatil, ale pořád měl kolem sebe zčásti omotanou Bernovu deku a ta mu připomněla, že k němu byl kamarád natolik vstřícný, že mu prozradil své tajné útočiště, jen aby ho dostal do tepla a uchránil před sněhem.

Bern ze sevření vyškubl i druhou ruku, ale zpoza sedadla se pro změnu na Freddyho zadíval s prosebným výrazem v očích. „Freddy, oni jsou tady!“

Vlevo zahlédl pohyb. Na okénku vpravo sice ulpívala lehká vrstva navátého sněhu, ale Freddy těsně za ním uviděl nějakou postavu, a když znehybněl a snažil si namluvit, že musí jít o nějakého sekuriťáka, něco uslyšel.

„Či či či.“

Dopředu se naklonil zobák odstínu kosti, na pozadí sněhu našedlý, a slepě nahlédl do kabiny. Stvoření zaťukalo do skla zakrvácenými nůžkami, jako by žádalo, aby mu otevřeli.

Bern teď už jen zašeptal: „Klíče jsou pod koberečkem, Freddy. Nastartuj.“

Freddy na přízrak nehnutě hleděl. Schnabelperchten natočil hlavu úplně stejně, jako to udělal v domě, když kuchal tu bezvládnou ženu na posteli. Freddy přemýšlel, jestli je to tentýž přízrak, ale vlastně na tom nezáleželo.

Další pak zaťukal na sklo zadních vyklápěcích dveří. Freddy ostře trhl hlavou a za zasněženými okny uviděl stíny dalších příchozích. Tady být ale neměli! V minulých letech za nimi chodil a vždycky se k němu stavěli, jako by byl neviditelný. Proč ho s Bernem následovali zrovna dnes v noci? Proč jim vůbec věnovali pozornost?

„Freddy, prosím,“ naříkal vyděšený Bern.

Potom mu to došlo. Klíče pod koberečkem.

Otočil hlavu a upřel na kamaráda ohromený pohled. „Tohle je tvoje auto. Ty bydlíš ve svým autě.“

Bern oběma rukama udeřil do opěradla a zařval na Freddy-ho, aby vytáhl klíče. Tentokrát už Freddy zareagoval. Strčil ruku pod textilii, zašátral, klíče nahmatal, hned napoprvé vybral ten, který patří do zapalování, vrazil ho do příslušné štěrbiny, otočil jím... a motor zabrumlal ve snaze naskočit. Freddy si musel položit otázku, jak často Bern auto startuje, aby se z motoru nestal kus nepotřebného kovu, a tipl si, že ne dostatečně často, ale přesto to sám ještě jednou vyzkoušel. Pak nechal motor odpočinout, napočítal do tří a znovu otočil klíčkem. Motor se dusil, chrčel a opravdu se snažil, a Freddy ho znovu nechal odpočinout.

„Ty v autě bydlíš,“ pronesl především sám pro sebe. Rozhlédl se po zbytcích jídla, života – špinavá deka, pár očtených knížek, obaly, které Bernovi po konci večerní směny nenápadně podstrkávali zaměstnanci stravovacích zařízení.

Bern ve svém autě bydlel. Byl to jeho domov. A vládl tam naprostý svinčík.

Zadní dveře kombíku cvakly a pomalu se začaly zvedat. Do vozu vnikl poryv studeného vzduchu, dovnitř zavířil sníh. Dveře se otevíraly, jako by vůbec nebyly zamčené, úplně stejně jako dveře všech domů, které Schnabelperchten dosud navštívili.

Freddy mrkl do zpětného zrcátka, když vtom dal Bern průchod jinému typu výkřiku. Zazněl v něm nejen strach, ale také zármutek. Jeden ze Schnabelperchten se s nataženýma rukama a zobákem nakláněl do auta a podařilo se mu chytit Berna za nohy.

„Či či či,“ zabroukal si přitom.

Bern zaječel a natáhl ruce, vykřikl Freddyho jméno, volal o pomoc, když ho přízrak vytáhl ven do sněhu. Freddy by ho možná ještě stihl chytit a postavil by se Schnabelperchten na odpor, ale místo toho znovu otočil klíčkem v zapalování.

Motor zakašlal. Zavrčel. Ale nenaskočil.

Freddy se rozplakal.

Zasněženým oknem na jeho straně auta nakoukla dovnitř další z přízračných bytostí. Na straně spolujezdce první přízrak, jehož Freddy zahlédl, propadl netrpělivosti a jednoduše otevřel dveře, zámek nezámek.

Freddy otočil klíčkem.

Motor se rozburácel.

Schnabelperchten ve dveřích spolujezdce sklonil hlavu a natáhl se přes sedadlo k Freddymu ruce. „Či či či.“

Freddy zařadil rychlost a dupl na plyn. Auto sebou cuklo a potom vyrazilo z místa mezi ostatními vraky. Bytost uvnitř vozu chmátla po Freddyho bundě, ale pak otevřené dveře na pravé straně narazily do prorezlé karoserie starého volkswagenu. Dveře se i s přízrakem v okně zavřely. Pláštěm se zachytil o rezavý a zkroucený nárazník volkswagenu, a i když Schnabelperchten ještě chňapl po předním sedadle Bernova auta, byl pak za plášť vytažen do sněhu.

Dveře spolujezdce byly stále otevřené, takže Freddy vzadu mezi rachotinami slyšel Berna, jak něco zoufale křičí. Do zpětného zrcátka se ale nepodíval ani se nepokusil ohlédnout. Vyklápěcí dveře kombíku zůstávaly také otevřené a byl by nejspíš uviděl, co dělají jeho kamarádovi, nejspíš by spatřil nůžky při krvavé práci.

Pevně sevřel volant a hnal se zasněženým parkovištěm. Auto se drželo nízko u země, protože mělo téměř prázdné pneumatiky, a Freddy nevěděl, co to znamená, jak daleko se na nich v takovém počasí může dostat. I tak pokračoval v jízdě.

Zapnul stěrače, aby z popraskaného čelního skla odhrnuly namrzlý sníh. Fungovaly, ale mizerně, neočistily sklo natolik, aby nenarazil do předku staršího mercedesu, který stál hrdě vystavený na začátku parkoviště. Nabouraný mercedes odklouzal do strany, ale otřesený Freddy nezastavoval, dál neochvějně mířil k hlavní bráně.

Při nárazu se však definitivně rozbilo čelní sklo. Freddy stačil zvednout ruku, aby si ochránil oči, ale všude kolem něj se rozletěly drobné střepy. Když ruku zase spustil, tvář tu a tam posetou tečkami krve a kousíčky skla, s ohromením zjistil, že auto je stále v pohybu. Sice mu sklouzla noha z pedálu, ale opanoval se, znovu na něj dupl, trhl volantem a zamířil k řece. Musel pryč ze Salcburku, musel pryč od Schnabelperchten, ale za jízdy je zahlédl i v padajícím sněhu. Vycházeli z řadových domků a bytových domů, někteří ho v tichosti sledovali, a když je míjel, otáčeli hlavy.

Auto bylo Bernovým domovem. Považovali by ho teď za jeho domov? Bern byl po smrti a auto bylo najednou v jeho, Freddyho, vlastnictví. Jaká jsou pravidla? Musejí ho zabít kvůli tomu, co viděl, nebo jen ze zášti? Nebo ho nechají odjet?

Motor škytl. Freddy přemýšlel, jak daleko ho auto odveze, kolik může mít paliva v nádrži. Kdyby se mu podařilo dojet za řeku a tu skupinku nechat na tomto břehu, počítal, že by nejspíš dokázal z města uniknout. Ale jak daleko bude muset uhánět, než bude bezpečně mimo jejich dosah?

Při nárazu do mercedesu se mu rozbilo jedno přední světlo. Druhé svítilo jen slabě. Přes roztříštěné čelní sklo ho bičoval vítr se sněhem. A když se přiblížil k jednomu z mostů přes Salzach, na ulici uviděl tři Schnabelperchten. Který most to je? Že by Lehener? Ve vánici se to těžko určovalo. A pluly přes most ve sněhu postavy v tmavých kápích a se špinavě bílými zobáky?

Freddy si myslel, že ano.

Motor znovu škytl.

Tohle auto není moje, chtělo se mu zakřičet přes rozbité sklo. Já ho nevlastním. Nikdy jsem se v něm ani neskrýval. Jeho jediným domovem bylo město samo. A nejen město, ale celé Rakousko. Jeho domovem byla obloha a země pod ní. Jeho domovem byl celý svět. Svět byl možná všechno jen ne uklizený, mohl být nepříčetný a surový a nemilosrdný, se vším tím nepořádkem a zkázou, které produkuje lidské pokolení, ale jemu osobně se to vyčítat nemohlo. To odmítal. Lidé odpovědní za nepořádek ve světě pro něj nikdy nic neudělali, jen od něj brali.

Freddy odbočil k řece. Staré auto přeskočilo obrubník. Náraz měl polosplasklé pneumatiky odrovnat, ale sníh jim poskytl polštář.

Honem otevřel dveře. Na rezavých závěsech jen zaskřípěly. Freddy odtáhl nohu z plynu a nechal vůz volně klouzat po nábřeží.

Vrhl se z auta, dopadl do sněhu a ještě se šest metrů kutálel. S bušícím srdcem se potom usilovně snažil zvednout na nohy, a když se mu to podařilo, už dokázal zůstat stát. Starý, prorezlý, pomlácený kombík Auto Union se zřítil do vody, několik vteřin se houpal na hladině, pak rozbitým čelním sklem natekla dovnitř řeka a auto se začalo topit. Bernovy osobní věci, deky, svršky a odhozené pozůstatky jeho života a domova se objevily na hladině kolem auta, ale pak je rychle odnesl proud.

„Či či či.“

Freddy se prudce otočil a uviděl je v padajícím sněhu. Byli tři, blížili se k němu po nábřeží z místa, kde stáli na vozovce u paty mostu. Stál proti nim, prochladlý, unavený a zhmožděný. Nebyl si jistý, kam by mohl prchnout.

„Či či či.“

Vlastně byl příliš unavený i na útěk. Zlostně k nim vykročil. O kus dál mu po levé ruce auto mizelo v ledové řece.

„Můj nepořádek to není,“ pronesl s pohledem upřeným na toho uprostřed.

Nezastavovali se, minuli ho, jako by tam vůbec nebyl.

Otočil se, aby je dál sledoval. Na ulici se rozdělili, zamířili k domům podél cesty, kde budou zanechávat mince těm, kdo si v rámci příprav na nový rok doma uklidili, a kde naopak zmasakrují ty, kterým byl stav jejich domácnosti a života zcela ukradený.

Z dálky opět uslyšel ten zvuk, nesoucí se s větrem: „Či či či.“

Pozvedl roztřesenou ruku, aby si zakryl ústa, a aby zdusil vzlyky.

Potom se vydal na dlouhou, mrazivou cestu zpátky do svého útočiště. Musel z tohoto města vypadnout, co možná nejdál. Ale ne dnes v noci.

Dnes v noci už byl unavený, smutný a zlomený, jako celý svět.

Zítra začne od začátku a jednoho dne bude opět cítit potěšení, teplo a radost. Litoval, že totéž nemůže říct i o Bernovi, a o světě. V případě Berna už bylo příliš pozdě. V případě světa si nebyl úplně jistý. Koneckonců je jen jeden malý muž bez domova a rodiny. Co může vědět?

KONEC

Salcburk v Rakousku je jedním z mých nejoblíbenějších míst na světě. S manželkou Connie jsme tam před mnoha lety jeli na svatební cestu a podařilo se mi tam vrátit těsně před nástupem pandemie. Salcburk je pořád stejně krásný jako kdysi. Je to podmanivé a velice soběstačné město, které se takřka chvěje ozvěnami své historie. Je to rovněž město vyznačující se rozmanitým folklorem a také místo, kde jsem koupil ozdobu s krampusem, která každý rok visí na našem vánočním stromku. Když jsem se v souvislosti s touto povídkou pídil po něčem příhodně znepokojivém, ani trochu mě nepřekvapilo, když jsem narazil na folklorní prvek typický právě pro salcburskou oblast. Moc se mi líbil silný rozpor mezi vlídným domácím duchem a groteskním vraždícím monstrem i pravidlo, že se dočkáte buď jednoho, nebo druhého podle toho, jak máte doma uklizeno. Je to mnohem drsnější verze varování, které dáváme dětem, aby se chovaly slušně, jinak si pro ně přijde bubák. Když jsem o tom přemýšlel, nahánělo mi to hrůzu, a doufám, že se mi podařilo předat ten pocit dál.

TY, JEŽ SI VEZME

Benjamin Percy

Bylo skoro poledne 25. prosince a Joel Leer ještě nevstal z postele. Manželka Greta vedle něj byla vzhůru – poznal to podle jejího oddechování –, ale neotočil se, aby se k ní přitulil a popřál jí veselé Vánoce. Neřekl ani slovo a dokonce se po ní ani nepodíval, když ze sebe stáhl peřinu a zhoupl nohy na podlahu. Zatímco si navlékal župan, nazouval pantofle a ztěžka sestupoval po schodech, pohyboval se bolestně pomalu jako artritik, ačkoli mu bylo teprve dvaačtyřicet.

Nestál tam stromek ověšený barevnými světýlky. Z krbové římsy nevisely punčochy a z rádia nezněly koledy a v troubě se nepeklo cukroví.

Ne v tomhle domě.

V kuchyni otevřel a zase zavřel zásuvku a potom příborník a nenašel nic z toho, co chtěl. Mívali ve zvyku na Vánoce snídat štolu namazanou máslem a pít ranní kávu s rumem, jenže na nic z toho neměl chuť.

Ze svého kotce v předsíni zakňoural pes. Byla to světlehnědá dlouhosrstá jezevčice jménem Daisy. Koupili ji od chovatele před šesti měsíci. Měla je těšit, a to se jí taky dařilo. Dnes je ale nic potěšit nemohlo.

Otevřel dvířka kotce a fenka vyrazila ven. Sklonil se k ní a podrbal ji a ona mu olizovala ruce, proplétala se mu mezi nohama sem a tam a vesele funěla. „Promiň, že je tak pozdě,“ řekl jí a ona naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si ho prohlížela. „Chtěla bys ven, co?“

Na slovo „ven“ vyrazila, až jí krátké nožky na podlaze klouzaly a drápky cvakaly o tvrdé dřevo. U předních dveří ostře zaštěkala a při čekání na pána se točila v kruhu.

Nasadil si klobouk a zabalil se do kabátu, ale bačkory si nechal. Neměl v úmyslu scházet z přední verandy. Přivítal ho poryv studeného vzduchu. V denním světle mžoural a od úst mu šly obláčky páry.

Daisy se rozběhla ke schůdkům a zastavila se u závěje, která se tam vytvořila. Za včerejší noc připadlo možná dvanáct centimetrů a odpoledne ještě přibude. Na Vánoce vždycky sněžilo, to tady v Minnesotě bylo takřka pravidlem. Nikdo venku neodhazoval ani neodhrnoval sníh a nesypal sůl na příjezdovou cestu. Dokonce ani pluh ještě nevyjel. Svět zůstal pohroužený do bílé a Joel byl sám. Aspoň si to myslel.

„Tak běž,“ vybídl fenku a pokynul jí ke dvorku.

Daisy váhala, packou zkoušela sníh a ohlížela se.

„Běž! Běž čůrat!“ Jakkoliv se snažil vložit do hlasu špetku nadšení, připadal si jako mizerný ochotník. „No, hodná!“

Fenka seběhla ze schodů a zamířila na druhý konec dvorku. Packy se jí bořily do závěje, která kolem ní tvořila bílou sukýnku. Přičapla, aby si ulevila.

Na obzoru se nahromadily mraky, ale jinak byla obloha bledě modrá. Letadla na ní zanechávala čisté bílé čáry podobné stopám bruslí na zamrzlém rybníce.

Právě tam zrovna upíral pohled – nahoru –, když se Daisy rozštěkala.

Už ji nebylo vidět – zaběhla na druhou stranu domu –, ale následoval ji rozhrabaným korytem, které za ní zůstalo. Volal na ni: „Daisy! Daisy, přestaň! Daisy, ke mně!“ Zkoušel tleskat a hvízdat. Neposlechla.

Napadlo ho, že by se mohl vrátit dovnitř pro boty, zjevná naléhavost Daisyina štěkotu mu však velela vydat se za ní. Při prvních pár krocích ho chlad probral. Vzápětí mu kotníky ovinula ohavná, pálivá bolest. Na rohu, kde se dvorek mírně svažoval, uklouzl a málem upadl, a tam Daisy našel.

Dlouhé tělo měla celé ztuhlé, uši sklopené a ocas stažený. Její štěkot zněl kovově, jako by se mu do uší zabodávaly nože. Vedle domu se tyčila kupa sněhu, snad navátá větrem nebo spadlá ze střechy. Daisy jí byla úplně uhranutá. Možná se do ní zahrabala vačice. „Přestaň! Přestaň, Daisy!“, opakoval pořád dokola, ale ani se na něj nepodívala.

Nepřestávala štěkat, ani když se ji snažil odvléct za obojek, ačkoli přitom chrčela a škrtila se.

Teď už viděl, co ji tak rozrušilo. Z tohohle úhlu halda připomínala rozpouštějící se cukrové vejce, a v něm leželo tělo. Dětské tělíčko, stočené na boku do klubíčka. Na některých místech poprášené sněhem, zčásti úplně zasypané.

Joel přestal vnímat, jak mu do bačkor prosakuje mokro.

Klekl si, setřel sníh z dětské tváře a odhalil tak chladem promodralou kůži a řasy pokryté námrazou. Tvář chlapce.

Nemohl to být on. Prostě nemohl. Přesto Joel vyslovil jeho jméno. „Isaacu?“

Chlapcovy oči se vmžiku otevřely.

Naposledy ho spatřili o Štědrém večeru přesně před rokem.

Isaac se převlékl do flanelového pyžamka a všichni tři si společně četli Noc vánoční.

Nachystali ke krbu sušenky a mléko a Isaac se zeptal, jestli by si nemohl jednu vzít.

„Jistě.“

Talířek byl plný sladkých kornoutků, cukrových hvězdiček, sušenek s polevou a datlových šneků.

Vybral si kornoutek, a když se do něj s křupnutím zakousl, na bradu mu padaly zlaté drobečky.

„Nebude naštvaný, že ne?“

„Určitě dneska dostane sušenek spoustu.“

„Nechci ho naštvat. Nechci se dostat na seznam zlobivců.“ Isaac dojedl cukroví, usrkl mléka a otřel si pusu rukávem.

„Je čas vyčistit si zuby a šup do postele, mladíku.“

Isaac se zeptal, jestli by mohl zůstat vzhůru ještě jednu minutu. Jednu jedinou. A oni svolili.

Klekl si ke stromku, aby urovnal několik zabalených dárků ovázaných mašlí, a obdivně si prohlížel ozdoby. V očích se mu třpytil odraz barevných světýlek.

Z jedné minuty bylo pět a pak deset. Joel si přál, aby jich tehdy bývali vydrželi ještě tisíc. „Můžeme?“ zeptal se chlapce a natáhl ruku.

Isaac ji neuchopil. Místo toho obrátil hlavu ke krbu. Byl vychladlý a temný a plný popela. „Nerozdělávejte oheň,“ řekl. „Jestli zapálíte oheň, nebude moct přijít. Jasné, tati?“

„Jasné, to víš, že ano.“

„Je otevřená?“

„Co jestli je otevřené?“

„Ta věc, co se otevírá? V krbu? Aby mohl odcházet kouř? Když může kouř pryč, dostane se on dovnitř.“

„Myslíš kouřovod? Podíváme se.“ Joel si klekl vedle krbu, otevřel prosklená dvířka a odsunul řetízkový závěs. Natáhl krk. „Ještěže ses zeptal.“

„Můžu to udělat?“ poprosil Isaac, popadl kovovou lištu a se skřípáním ji odstrčil. Dolů zavanul studený průvan, znějící jako šepot.

Isaac vystrašeně odstoupil od krbu.

„Je všechno v pohodě?“

„Jo,“ odvětil chlapec, ale než začal stoupat po schodech, ještě se ohlédl. „Jen to tam nahoře bylo tmavší a studenější, než jsem si představoval.“

Spolu s Gretou Isaaca přikryli, políbili ho na čelo a zašeptali mu: „Ať se ti zdá o cukrové víle, ráno se uvidíme.“

Jenže ráno byl pryč, přikrývka ležela odhozená a v polštáři zůstal jen otisk chlapcovy hlavy.

Volali ho jménem a hledali ho ve skříních a pod postelemi. Hledali ho na půdě. Hledali ho ve sklepě. Hledali ho venku, obcházeli dvorek pokrytý čerstvým sněhem, v němž nebylo vidět žádné stopy. Vrátili se dovnitř, a znovu, a zase, prohledávali dům a volali jeho jméno, dokud neochraptěli.

Všechna okna a všechny dveře byly zamčené, tím si byli jistí. Jediný přístup vedl přes krb. Když Joel ucítil chlad, který z něj vanul – šeptající prázdnotu –, kouřovod se zařinčením zavřel.

Od té doby Joel oheň nerozdělal. Až do dneška.

V obývacím pokoji na pohovce svírala Greta chlapce na klíně, zachumlaného v dece. „Je tak promrzlý,“ řekla. „Pospěš si.“

„Dělám, co můžu,“ opáčil Joel. Koš na dřevo byl v garáži. Přinesl dovnitř plnou náruč polen a třísek. V kuchyňské zásuvce našel sirky a z odpadu vytáhl včerejší noviny. Ze sportovní přílohy vyrobil pět kroucených knotů na podpal. Škrtl sirkou a papír vzplanul. Přiložil třísky a pak naštípaná polena. Zakrátko pokojem tančilo světlo a znělo praskání ohně.

Joel si přisedl ke Gretě. Dotýkal se jí, ale chlapce ne. Tváře měla zmáčené slzami. „Je to on,“ vzlykala. „Náš chlapeček. Vrátil se nám.“

Joel si – zoufale – přál tomu věřit. Skoro se mu to dařilo. Upjatě se na ni usmál a nezmínil se o chlapcových očích. Ty Isaacovy byly zelené. Oči chlapce, který na ně teď upíral pohled, zářily zvláštní ledovcovou modří.

Vlasy neměl ani tak vyholené jako spíš osekané. Hrubě oškubané holičem používajícím velké nůžky nebo nůž.

Dohadovali se, jestli ho vzít do nemocnice nebo zavolat policii. Jenže ho sotva našli a zdálo se nesprávné se ho tak brzy zase vzdát. Dokud ho drželi v náručí, existoval. A policie s nimi nezacházela zrovna vlídně, opakovaně je vyslýchali a štvali je proti sobě. „Když se ztratí dítě, obvykle je vinen někdo z rodiny,“ tvrdili.

Oheň zahučel, když se tlak změnil a vítr zesílil tah v komíně. Oranžová záře plamenů probudila v pokoji černé stíny. Chlapci se pomalu vracela barva. Deka i sedáky na pohovce byly promáčené skrznaskrz. Na podlaze se udělala loužička z odkapávající vody.

Uplynula hodina a on pořád nepromluvil, ale seděl už sám, než mu Joel přinesl hrnek horkého kakaa. „Dal jsem ti do něj i maršmelouny.“

Chlapec popadl horký hrnek oběma rukama a pomalu, hlasitě srkal.

Teď bez deky museli vzít na vědomí jeho oblečení. Měl na sobě cosi jako kožený overal s kšandami, nahrubo sešitý něčím, co vypadalo jako zažloutlé šlachy. Skvrnitá šeď připomínala Joelovi tulení kůži. Nechutně, olejnatě to páchlo. Paže i ramena měl holá a bledou pokožku na zádech posetou fialovými podlitinami a rudými škrábanci, jako by ho někdo bičoval. Jedna z ran krvácela.

Greta se natáhla pro krabici s kapesníčky na odkládacím stolku a krev mu osušila. „Co se ti stalo?“ zeptala se. Měla na mysli tu ránu, jistě, ale mluvila i obecněji. Co mu kdo provedl? Kde byl? Jak se dostal domů?

Chlapec ukázal vzhůru.

„Střecha?“ optal se Joel a Greta řekla: „Byl jsi na střeše?“

„Spadl jsi?“

„Co tím chceš říct, Isaacu? Na co ukazuješ?“

Chlapec zvedl ruku do ještě větší výšky, jako by chtěl naznačit, že přišel z místa položeného ještě výš, než si dokázali představit. Vydal nějaký zvuk. Možná to bylo zakňourání, možná se snažil říct „sáně“.

Joel za sebou zaslechl hluboké zavrčení. Úplně zapomněl na Daisy. Fenka vykukovala zpoza rohu a cenila zuby.

V Minnesotě bývají zimní dny bílé, zato noci modré. Joel ztratil pojem o čase. Se západem slunce se v sousedství rozhostilo šero.

Přešel k oknu.

Mraky už zase houstly. Spadlo pár vloček. Jeho žena s cvaknutím rozsvítila lampu a náhle se na skle zjevily jejich tři odrazy, průsvitné jako duchové.

I chlapec hleděl z okna. Oči měl doširoka otevřené. Dýchal rychle a mělce.

„Co se děje?“ zeptala se ho Greta. „Nám můžeš říct cokoliv, to přece víš. Máme tě moc, moc rádi.“

Joel řekl: „Tady jsi v bezpečí. Ochráním tě.“

Chlapec pevně zavřel víčka a zavrtěl hlavou. „Ne,“ opáčil nakonec hlasem, který vrzal jako rezavý pant. „Neochránil jsi mě. A nemůžeš ani teď.“

„Isaacu, prosím. Mluv s námi,“ naléhala Greta, klekla si před něj a položila mu ruce na ramena. „Pověz nám, o co jde. Řekni, jak ti můžeme pomoct?“

Chlapec poodstoupil od okna. Mračna teď vypadala úplně černá a sníh padal hustěji, bičoval okna.

„On se pro mě vrátí,“ vyjekl.

„Kdo?“ zeptala se Greta.

„Kdo se vrátí?“

V obývacím pokoji zbývala ještě hromádka dřeva. Chlapec popadl několik polínek a mrštil jimi do krbu. Po podlaze se rozprskly jiskry.

„Isaacu, co to děláš?“

„Utekl jsem. Schoval jsem se do pytle, a když se nedíval, utekl jsem. Bude šílet vzteky, že jsem utekl.“

„Kdo?“ nechápal Joel. „Kdo, zatraceně?“

„On.“

„Jaký on?“

„On nás potřebuje. Využívá nás.“ Ukázal dlaně, zhrublé a plné mozolů. „Stavíme pro něj. Někdo to všechno musí udělat.“

Joel si vzpomněl, co říkala policie – o tom, že za zmizení dítěte obvykle může někdo z rodiny –, a napadlo ho, že možná měli pravdu. Vybavil si sušenku, kterou Joelovi dovolil sebrat z talířku. Vybavil si pohled do černé díry komína a studený závan z kouřovodu.

Nenadálá vánice zaslepila okna, jako by se na dům snesl mrak. Vločky kroužily a vířily a slévaly se do prchavých tvarů. Zaduněla rána, až se celý dům otřásl. Několik obrazů spadlo z háčků, z příborníků se vysypaly sklenice a roztříštily se na podlaze. Fenka se rozštěkala a vyrazila nejdřív k oknu, pak ke dveřím a nakonec ke krbu. A potom se jim nad hlavami ozvalo zaskřípění, jak se po střeše sunulo cosi ohromně těžkého. Daisy zakňučela a utekla do kotce.

Všichni tři se navzájem objímali, upírali zraky do praskajícího krbu a čekali, co se bude dít. Do jejich domova se konečně vrátily Vánoce.

KONEC

V písničce Andyho Williamse „The Most Wonderful Time of the Year“ se nezpívá jen o vánočních radovánkách, ale taky o duchařských historkách, a právě takhle o těch svátcích vždycky přemýšlím. Na jedné straně je to Tiny Tim, který říká „Bůh žehnej nám všem“, na straně druhé Duch budoucích Vánoc ukazující kostlivým prstem na náhrobek s nápisem Ebenezer. Jsou to cukrové víly i Myší král, co se plíží potemnělým obývacím pokojem. Je to George Bailey volající „Veselé Vánoce, Bedford Falls!“ stejně jako George Bailey stojící shrbený na mostě nad ledovou řekou. Nedokážu věřit v dobro bez zla, světlo bez stínu. A nikdo jiný v nás nevyvolává radost a zároveň hrůzu tak jako postava Santa Clause, který nás neustále pozoruje, soudí a trestá, anebo odměňuje, jako nějaký strašlivý bůh. Když si představím temné ústí komína a to, jak se v něm cosi pohybuje, běhá mi mráz po zádech. Kdo vyrábí všechny ty hračky? Jak se ti takzvaní skřítci (maličcí lidičkové, co... by zrovna tak mohli být dětmi) ocitli v Santových službách? Tuhle znepokojivou myšlenku rozvíjí moje povídka.

přeložila Háta Kreisinger Komňacká

JEHO HRAD

Alma Katsu

Začíná to bušením na dveře.

Čekali jsme to. Hned první večer ve zdejší malé velšské vesničce nás v hospodě U Krvavýho zbojníka varovali. Šenk už měl vánoční výzdobu, nad barem byly natažené girlandy a na každé pípě byla uvázaná sváteční červená mašle. Barman měl červenou santaklausovskou čapku nasazenou v rozpustilém úhlu.

„Jednou večer vám přijdou ke dveřím flamendři,“ vykládal, když Trevorovi, mému manželovi, točil ležák. „Nic, s čím byste si měli dělat hlavu.“

„Jako koledníci?“ zeptal se Trevor.

Muž za barem se zasmál. „Ne tak docela. Je to spíš místní tradice. Mari Lwyd – bílá kobyla. Uvidíte... Pokud se u vašich dveří ukážou, prostě jim dejte pintu nebo panáka a oni potáhnou o dům dál.“

Slyšíme je přicházet, opilý smích a bezstarostné kroky rozléhající se po dlažbě. Jsme u Llanbradachu kousek od Caerphilly na sever od Cardiffu. Když se zeptají, říkáme lidem, že tu jsme na svátky, Vánoce a Štěpána a Nový rok, že jsme potřebovali na chvíli vypadnout z Londýna a Wales nám připadá osvěžující. Jedinečně osvěžující, dalo by se říct. Oba odsud pocházíme, i když jsme už dlouho pryč.

Také nemáme žádné příbuzné, které bychom ještě mohli navštívit.

Na půdu našich předků nás táhne něco víc než jen rodinné závazky.

Pronajali jsme si starý domek v sousedství místního honosného sídla zvaného Phillips Hall. Mohli jsme bydlet tam, zamluvit si pokoj ve studeném křídle, které nechávají hostům, ale tohle místo jsme našli na Airbnb, právě opravenou venkovskou boudu. Má nízké stropy a maličké místnůstky a jediné teplo poskytují litinová kamínka na dřevo ve výklenku ve zdi. Je tu pouze jedna koupelna a jedna ložnice jen o trošku větší než postel stojící uprostřed. Podle popisu byl domek postavený někdy v 18. století, ale já se tu cítím jako doma.

Z myšlenek mě vytrhlo klepání. Buch, buch, buch.

Flamendři, před nimiž nás varoval barman. Říkám si, proč si vybrali právě tenhle dům. Není vyzdobený, ne ve srovnání s domky okolo, na nichž září světelné řetězy a za oknem blikají ozdoby. Ten, kdo tam bydlí, bude nejspíš taky oslavovat a koledníky uvítá. Náš pronajatý domek není veselý. Je jako nepopsaná tabule.

V tlustých vstupních dveřích není kukátko. Ti, kdo přišli k našemu domku, stojí na prahu. Slyšíme, jak hlasitě přešlapují. Hlasy jsou mužské a zastřené pitím. Do rytmu kroků na břidlicovém chodníčku cinkají rolničky. Někdo si odkašlává a vyplivuje hlen. „Votevřete ty blbý dveře,“ zavrčí konečně jeden z nich. „Víme, že tam jste. Je tady děsná zima.“

Zježí se mi vlasy.

Cítím za sebou Trevora. „Jen ty dveře klidně otevři, Cate. Rád se zasměju,“ poznamená.

Když otevřu, ocitnu se tváří v tvář přízraku. Vysoko ve vzduchu tančí obrovská bílá koňská lebka. Je hladká a čistá jako alabastr, jako socha, s velkou nosní dutinou a protáhlou čelistí. Do prázdných očních důlků někdo zasadil lesklé skleněné ozdoby a nahoru upevnil realisticky vypadající kožené uši, což lebku podivně oživuje.

Šklebí se na mě. Vzadu z ní splývá objemné bílé prostěradlo – halí flamendra, držícího tyč, kterou s ní pohybuje. Z temene visí pentle ozdobené rolničkami. Je to zároveň děsivé i veselé.

Přestože jsem věděla, že přijdou, trochu se při pohledu na zářící bílou lebku zapotácím. Na to se dva flamendři vedle strašidelného koně zahihňají. Zvyk žádá, aby měli kostýmy, něco jako kroje, ale tihle se sotva namáhali. Jen jeden si uvázal kolem bicepsů a pod koleny pentle, i když ti dva, které vidíme, si natřeli obličej barvou. Jenom bůh ví, jak vypadá třetí muž pod plachtou.

„Mari Lwyd přišla rozsoudit, jestli si na nový rok zasloužíte štěstí,“ huláká jeden z flamendrů, jako kdyby byl pouťový vyvolávač. Je mu něco přes třicet, má tuhé zrzavé vlasy a přerostlý plnovous připomínající houštinu. Oči mu planou, soudím, že už chvíli slaví.

Pokoušejí se procpat do domu, ale Trevor se protáhne přede mě a zablokuje úzký práh. „Co si myslíte, že děláte?“

„Nebuď kazišuk. Máte nás pohostit,“ řekne druhý muž. Je menší než zrzek a na mastných hnědých vlasech mu sedí pletená čepice.

Trevor si založí ruce na prsou. „Pokud o těch tradicích něco vím, máte majitele domů pobavit, a pokud jste dobří, pozvou vás dál. V tomhle se zrovna nepřetrhnete, nemyslíte?“

„Potom ti nahodíme rým a ty nám odpovíš,“ navrhne zrzek.

„Bohužel rýmovat neumím,“ ošklíbne se Trevor. „Určitě víte, co děláte?“

Oheň v zrzkových očích se změní v bojechtivý lesk.

„Jste z Londýna, né? Poznám to podle přízvuku – a toho nóbl auťáku zaparkovanýho vepředu.“

To vysvětluje, proč se rozhodli pro náš dům.

„Mari Lwyd je velšská tradice,“ pokračuje zrzek. „Co vo tom vy můžete vědět?“

Trevor se sebejistě usmívá. Hádat se s místními ho náramně baví, ale já bych ráda, kdyby toho nechal. Jsme tady s určitým záměrem a tihle tři do něho nezapadají. Spor máme s někým jiným. „Už jsme párkrát ve Walesu byli. Kromě toho jste nadraní.“

„Jo, už jsme udělali pár zastávek,“ ozve se třetí muž, ten pod plachtou, tlumenějším hlasem. Škytne, klopýtne krok zpátky, koňská hlava se skloní. „Slavíme.“

„To vidím,“ utrousí Trevor. Stále blokuje dveře. Zrzek se snaží přes jeho rameno nahlédnout dovnitř. Možná nejsem zrovna velkorysá, ale podle mě se snaží zjistit, co jsme si s sebou přivezli. Naše zavazadla má v zorném poli – tři kufry od Carla Friedrika, nenápadné, nicméně drahé – a na věšáku vedle visí Trevorův kabát od Burberry. Můj laptop, nejnovější model, jaký může Apple nabídnout, je taky vidět na stole. Najednou jsem nervózní.

Tři muži na našem prahu neodcházejí a Trevor je nehodlá pustit dál. Je to patová situace a začíná působit nebezpečně.

„Jste tady na svátky,“ řekne zrzek, jako by nám věštil budoucnost.

Jsme tady, abychom splnili dávný závazek, ale to mu nehodlám vykládat. „Ano,“ potvrdím v naději, že to přinese smír. „Zůstaneme pár dní. Milujeme Wales.“

„Je to rozhodně kouzelný místo,“ poznamená chlapík v čapce automaticky, jako by se to čekalo.

„Potom vám nebude vadit, když se zúčastníte místní tradice. Pro madam,“ dodá zrzek. Očividně se snaží, aby se Trevor cítil jako osel, že znepokojuje svou manželku.

Položím Trevorovi ruku na rameno. „Tak je pusť dovnitř. Přivezla jsem zbytek vánočního pudinku. Klidně ho můžem dojíst.“

Chlápek se nevěřícně zařehtá – kdo by kradl něco tak děsivého? – nicméně udělá, co Trevor chtěl.

Všichni se shluknou a já zůstávám vzadu. To ta lebka, volá mě. Sáhnu si na hladkou kost, nedokážu si pomoct.

KONEC