Stopem do Ósaky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihynastole.cz

www.albatrosmedia.cz

Tomáš Poláček

Stopem do Ósaky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Tomáš Poláček, 2025

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-7448-537-4

ISBN e-knihy 978-80-7448-597-8 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7448-598-5 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7448-588-6 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Rodině Bapomi

A tak vám říkám

na shledanou, drazí přátelé,

tak jako si lidé říkají, když se vydávají na dlouhou cestu.

Chtěl bych vás všechny obejmout –

blízké i vzdálené,

známé i neznámé.

Na shledanou...

(J. A. Gagarin)

—

... na druhé straně světa jsou Čechy

krásná a exotická země

plná hlubokých a záhadných řek

jež suchou nohou přejdeš na Jména Ježíš...

(K. Biebl)

PŘEDMLUVA

− XX

Těší mě, Tomáš

Nejdřív jsem skoro umřel, nebo nevím, to mi bylo přesně čtyřicet.

Finále mé poslední pořádné cesty, cesty přes Afriku, a obyčejná malárie, morbus paludum; ale tři dny jsem se tehdy loučil.

Dalo se tomu snadno vyhnout, kdybych bral preventivně prášky, ale... těší mě, Tomáš.

O těch čtyřicátých narozeninách, tři dny před Vánoci roku 2017, jsem vážil devětapadesát kilo a až do Silvestra jen tak polehával, ale na Nový rok začnu pravidelně běhat, což mě možná zachrání před hnusem, který má už brzy přijít.

I když zase: nevím. (Jestli tuhle knihu dopíšu, bude to nejčastější slovo. Nevím. Nebo nevím. Ale nevím.)

Vzpomínám, jak ve mně napoprvé při každém odpíchlejším kroku zachrastily kosti, ale o čtvrt roku později jsem v Bostonu za příšerného deště uběhl maraton: těší mě, Tomáš.

No a když jsem o osm let později, prvního jarního jitra roku 2025, vyrážel zas jednou daleko stopem, navzdory reálné vidině kličkování okolo rovníku jsem opět nějaká antimalarika vytěsnil: těší mě...

V období kolem africké odysey jsem tvrdil, že už je závěrečná a že pak se svým stopováním skončím, ale důvodem rozhodně nebyly tehdejší nepříjemnosti — ani ten bahenní morbus, ani velké spodní Kongo, které mě vyčerpalo jako žádná jiná ze všech zemí, kam mě kdy vpustili.

Kolik jich bylo, nevím. Odhadem osmdesát, možná i víc, ale vůbec to neřešme, protože si na většinu nevzpomínám.

Nebo dobře, z některých bych vydoloval vzpomínku. V Kolumbii jsem viděl červené papoušky ara a v Mauretánii mršiny jednohrbých dromedárů na krajnicích, ale ty pachy a chutě a zvuky i všechny pocity jsou pryč, takže mi to klidně mohl někdo jenom vyprávět.

Pustit v televizi.

− XIX

Můj bratr dooral

Afrika měla být poslední velkou cestou ze dvou propojených důvodů.

Tady důvod první: stopem už jsem dokolečka projel svět a nerad bych se začal opakovat. Posledních dvacet let nestopuju ze žádného obzvláštního plezíru, ale hlavně proto, abych psal.

Jestli něco trochu dovedu, ukázal život, tak stopovat a psát, přičemž to psaní mě obvykle želbohu nijak zvlášť netěší, nejsem grafoman; radši si čtu, koukám na fotbal, případně do prázdna... Psaní vysiluje. Mám takovou zvláštní nemoc, že když dopíšu větu, vždycky si ji v duchu rovnou zpívám a ono to často zní falešně a nemotorně, chybí mi slabika do rytmu, není to jamb ani trochej, není to „můj bratr dooral a vypřáh koně“.

Zcela jistě mezi námi jsou i šťastlivci, podle kterých bratr koně „vypřáhl“ — nejenom že pak s tím nadbytečným „l“ dokážou žít, oni vůbec necítí, že je něco špatně. Nekritizuju. Sám například nedovedu počítat a kreslit, ale kvůli všem těm jazykovým vypřaháním texty přepisuju, mořím se, což ve výsledku stejně nikdo nepozná, protože normální lidé si články prozpěvují výjimečně.

Když dělám rozhovor (protože takový je odjakživa základ mého živobytí), zabere to, a teď moment, šest hodin přípravy, dvě tři hodiny povídání a dejme tomu třicet hodin otesávání slabik — v rozhovoru!

Doma si to můžu dovolit, protože pracuju v měsíčníku, ale na stopařských expedicích nastává jiná konstelace.

Přes den vysedávám v autech a večer se snažím i žít, tak své články musím zvládat rychle. Vstát v šest ráno, naťukat historky z posledních dnů, na něž jsem nezapomněl, jednou je po sobě přečíst a odeslat s tím, že takový polotovar zpětně nikdy neotevřu.

Trochu mě to trápí, ale převažuje údiv a úleva, že můžu už v osm začít stopovat, a utrápenost postupem času mizí, stává se ze mě robot; robot na psaní a vlastně i na všechny další činnosti...

Čili stopování už dávno splývá se psaním, je to tak dobře.

Vím, že musím dvakrát týdně odevzdat text, což cestu rytmizuje a nutí mě to vyrážet navzdory únavě vstříc čemukoli zaznamenáníhodnému — nejsem Kafka ani Camus, abych filozofoval o ještěrce na stěně hotelového pokoje, musím se ztopořit, vyrazit ven, hledat.

Občas je sice těžké něco najít, ale na nových místech se člověk vždycky může přinejmenším divit, to pomáhá.

Jenže! Jakmile jsem projel celý svět dokolečka, a to si bylo třeba přiznat, příště už bych se nejspíš tolik nedivil. Alespoň rámcově vím, jak vypadá Ekvádor a jak Burkina Faso, moment překvapení mi při psaní už nepomůže: nebo nevím.

Je tu ale ještě druhý důvod, proč měla být Afrika mou cestou poslední — nikdy jsem si nezvykl na to, jak moc mě občasné cesty stopem začaly veřejně definovat.

Od léta roku 2008, kdy jsem se vrátil z výpravy do olympijského Pekingu, mě svět kolem vnímá jako „dobrodruha“.

Stopování zastínilo ostatní práci, všechny ty metráky článků sepsaných u redakčního stolu například. Vadilo mi to od první chvíle: „Nejsem a nechci být dobrodruh, vždyť ani o žádná dobrodružství nejde, to je omyl. Mezi mými cestami uplyne vždycky spousta let, kdy chodím do práce, pak domů, za rodinou, sledovat, jak děti rostou, při troše štěstí na dvě plzně u nás k Peckům. Ve středu mívám vlastní fotbálek, o víkendech pak zápasy našeho nejmladšího, Bárta, a co dva týdny Bohemku v Ďolíčku. V noci zapnout kriminálku na Netflixu, těsně před usvědčením vraha usnout na gauči, to jsem já.“

Dobrodruzi bývají úplně jiná sorta lidí, ani je vlastně neznám, možná tak starého mořeplavce Rudu Krautschneidera nebo horala ve výslužbě Radka Jaroše. Já jsem zevlák odkázaný vždy na pomoc bližních. Nenosím u sebe nic, ani rybičku, žádnou kudlu jsem v životě nevlastnil a nechci: těší mě, Tomáš.

Až nad mou rakví zazní „tak sbohem, dobrodruhu“, budu si připadat trapně, tečka.

Na dalekém cestování nejsem závislý, tulácké boty mám dávno prošoupané, a tak mě od konce roku 2017 dlouho nenapadal jediný pořádný důvod, proč se ke stopování, svému studentskému koníčku, veřejně vracet.

Malarické halucinace v Rabatu. Pár dnů před čtyřicátinami hlasitě rozmlouvám s Bohem.

Tradiční rodinné foto. Na dlouhé cesty vozím fotku svých nejbližších, ukazuju ji všem řidičům. Asiaté moc nerozumí tomu, že mám nejstaršího syna takzvaně vyženěného.

− XVIII

Letět jako Lajka

Pak jsem stárnul a z paměti vylovím tohle.

Za knížku o Africe přišel honorář, který by stačil i na mírně ojeté auto, ale vyrazili jsme s rodinou do jižní Indie, což se mi líbilo. Odtud si dokonce chutě s vůněmi pamatuju, masalu a čerstvě vymačkané džusy, to mi vyhovuje.

Zajímavé byly postřehy mé Jany. Zatímco já třeštil, jak Indii zbožňuju, ona zůstávala rezervovaná: „Docela těžko snáším ten nepořádek.“

Klidně bych se i hádal, že tam žádný nebyl, ale dnes už vím, že jsem ho jen nechtěl vidět; a proto nebyl, takovou mám zvláštní superschopnost.

Taky jsem někdy tou dobou upadl do depresí, stejně jako po předchozí knížce o Rusku a obou Amerikách.

Tentokrát to trvalo zhruba rok až tři, už nevím. Svíral se mi hrudník, lidem jsem se snažil vyhnout ještě víc než jindy, pohled na svět bolel.

Zašel jsem za očařkou, navrhla brýle — koupil jsem zelené za pět tisíc, nasadil je na nos a do večera začala třeštit i hlava, takže nic.

Zašel jsem za psychiatrem, který po hodině naslouchání pravil, že to jsou jednoznačné úzkosti, panické ataky, a předepsal mi prášky. „Za dva týdny začnou působit,“ sliboval, ale bylo to mnohem rychlejší. Druhý den jsem po roce nebo třech začal zas normálně dýchat, hrudník se zázračně rozevřel. Z čehož usuzuju, že to nemohlo být tak vážné, ale nevím.

Můj problém je, že jakmile něco pomine, ihned zapomenu, už to neřeším.

A taky jsem nepřestával běhat, což nebývá k zahození nikdy, u lidí ve středním věku zvlášť. Vždycky mě překvapí, když někdo na hodinkách měří, jestli zvládl denních deset tisíc kroků: co to je za číslo? Deset tisíc kroků přece zvládnu za čtyřicet minut pomalého běhu — i když uznávám, že zrovna já to drobím jako s plnou plenou, jsem opakem černocha.

Jednou mi zavolali jacísi adventisté, překvapivě normální a milí lidé, jestli nechci podpořit jejich charitu pro bangladéšské sirotky účastí na organizovaném běhu ve Stromovce.

Nechtěl jsem: „Pardon.“

„Vždyť přece běháš, co ti to udělá?“

Davová kolečka po parku mě odpuzují: „Asi bych to zvládl, ale netuším, co si pak počít jakožto novinář — omlouvám se, neuměl bych o tom napsat, natož nějak vtipně.“

„Škoda.“

Škoda, no. A na závěr ještě pokus o smířlivý fór: „Asi bych dokázal psát o tom, jak běžím přes celý Bangladéš.“

„Dobře, pojďme do toho.“

A tak jsem indiánským během překlopýtal Bangladéš z jihu na sever. Bylo to v temném období před nasazením psychofarmak, takže si hlavně pamatuju, jak kolegyně z inzerce sehnaly místo v byznys třídě, kam se muselo v obleku. Já si vzal malou košili, a jak jsem se snažil roztahovat bolavý hrudní koš, uletěl mi knoflík do šampaňského. Načež jsem přistál v Dháce, už z letištní haly tam slyšel jódlovat muezziny „Alláhu akbar“ a najednou mi to poprvé v životě neznělo jako rajská hudba, naopak, byl to orchestrion v strašidelném zámku. Chtěl jsem zase rychle domů, respektive do nebe. Někam dozadu, do kouta, rozepnout košili a letět, letět, letět po oběžné dráze jako Lajka, aspoň pět měsíců...

I když vlastně to pak špatné ani nebylo.

Bangladéšané jsou srandovní, mají oranžové plnovousy, pořád za něco stávkují, a protože nikdy neviděli bílého běžce, na občerstvovačkách mě mnohdy obklopila celá vesnice (to už skoro nikde jinde nebývá, v pěti zemích, možná v osmi).

A já se sice snažil soustředit na čočkový dhal, ale když jsem zvedl oči, bylo zřejmé, že jsem pro ně jako UFO, svatý obrázek. Jeden mladý vousáč uměl anglicky, ten si mě dovolil vyrušit: „Závidím, že jsi z Evropy,“ pronesl uctivě. „Vždyť kdo by nechtěl žít v místech, kde ženy chodívají běžně skoro nahé a rády na sebe nechají sáhnout?“

Tak ten mi tehdy skoro zlepšil náladu.

Jinak sice samá rovina a cihelny soptící jedovatý kouř, ale roztomilá země, proti níž nelze nic namítnout.

Svět, který mizí. V Bangladéši jsem na jaře roku 2019 ještě potkával lidi jako z jiné planety.

− XVII

To tenkrát Poláček v jurtě

Po stopování se mi nestýskalo, ale někdejší cesty se ze setrvačnosti pořád ještě hodily.

Pořád jsem občas prodal knížku a sem tam si mě odněkud i pozvali, abych vyprávěl: „Malárie, Kongo, malárie, Kongo, dejte mi trojku, cesťák a chlebíček...“

Díky stopování jsem získal bizarním způsobem obraz za dvě stě tisíc.

Jeden pátek si čtu Lidovky, mají tam rozhovor s mým oblíbencem Ivanem Mládkem. „Že Jožin pobláznil Polsko a že s ním v Praze vystoupila Metallica? To mě těší,“ vypráví redaktorce, „ale nejvíc mě překvapilo vypravování našeho cestovatele Tomáše Poláčka, který na Čukotce v nějaké jurtě popíjel vodku s Eskymákem, co ani neuměl rusky. Až k ránu se prý zmohl na otázku ,Kakája zemlja?‘, a když Poláček odpověděl, Češskaja respublika, Eskymák vstal a slušnou češtinou mu zazpíval Jožina z bažin – a to celého. Metallica mi samozřejmě udělala radost, ale to víte, Eskymák je Eskymák!“

Eskymák je Eskymák a ty seš pako, zasměju se, načež to příští středu po našem pravidelném fotbálku povídám Mládkovi juniorovi, svému spoluhráči a kamarádovi Štěpánovi: „Na Čukotce jsem nikdy v životě nebyl. Ano, na Kamčatce mi jeden mladej dobrovolník z Litvy, co se tam v národním parku staral o medvědy, Jožina zabroukal, ale v obchoďáku u kafe...“

O týden později Štěpán při zavazování kopaček jakoby nic oznamuje, že prý si mám zvolit téma: „Táta ti namaluje obraz.“

Nic moc nevymýšlím, vyhrknu totéž co vždycky: „Téma Bohemka!“

A za půl roku volá starý Mládek: „Tak si pro to přijeď za mnou do Voznice!“

Myslel jsem, že jedu na otočku, ale Ivan vytahuje z lednice ve svém ateliéru lahváče za lahváčem, regulérně mě opije, úplná euforie. S obrazem se vytáhl. Plátno zaplnili klokani na štaflích i sportsmani v zelenobílých dresech; co na tom, že basketbalisté (smečují míč klokanovi do vaku). Ivan se s tím musel mořit několik dnů, je to grand a frajer.

„Neděkuj už,“ zahání mé rozpaky. „Já o tom Eskymákovi vyprávím na koncertech přes dva roky, jsou to tvý tantiémy...“

Předpokládám, že ani později vyprávět nepřestal; má navždy předplaceno a Litevec je nuda, beru.

Jenom se pak nesmím divit, že mám pověst excentrického dobrodruha.

Kamčatka, Čukotka, nebo Austrálie? Ivan Mládek se mi za popletenou historku omluvil velkoryse.

− XVI

Bůh miluje jurodivý

Na podzim roku 2019 se mi hrudník ještě svíral, a hodně.

Tehdy zavolal herec Oldřich Kaiser, další z frajerů, pro mě vůbec jeden z největších, že chci-li opravdu ten rozhovor, o který žádám patnáct let, tak prý ho musím vzít na výlet do Polska.

Bylo to neuvěřitelné, dodnes mám uložený jeden z Oldových vzkazů do hlasové schránky: „Reportére,“ říká v něm napůl šibalsky a napůl naléhavě. „Já jenom, jestli už máš sbaleno do koncentráku a jestli je ti jasný, že návrat nežádoucí. Ona to sranda nebude – aby sis nemyslel, že pak sepíšeš nějaký vtipný historky. My prostě jen tak pojedeme; jen tak. Vždyť tys tam ještě nebyl, a přitom právě tohle je jediná hmatatelná pravda, jinak ničemu nevěřím. Víš? Víš hovno. Mlčíš. Tak mlč. Mlčení je dobrý, u každýho rozhovoru se musí mlčet. Čau na nádraží...“

Nevím, jak jsem si to zasloužil, ale jeli jsme jako dva vandráci mnoha vlaky do Osvětimi i do Treblinky, pět nocí přespávali v levných ubytovnách.

A často mlčeli, den má dvacet čtyři hodin.

Možná se mu taky svíral hrudník, nevím. Olda má určitě své noční můry. Jednou byl po probuzení celý od krve, jako nějaký svatý mi tehdy připadal, jako mučedník, i když se jen řízl kudlou při otevírání posledního večerního lahváče.

Pro mě pocta — nejkrásnější týden, ze kterého si pamatuju ještě šedou zimu, cigára, voňavou štangli lovečáku a to polské lahvové pivo, které Oldovi vyhovovalo, což je jediné trochu zvláštní.

A potom samozřejmě svoje pochyby. Proč jel právě se mnou? Nelituje? Nesliboval si od toho víc?

Čímž se ale člověk nesmí trápit: těší mě, Tomáš.

Přinejmenším já jsem na tom vydělal.

Když Olda občas mluvil, byly to snad nejcennější věty, které mi kdy byly věnovány, pár si jich vybavím dodnes.

„Modlit se ani nemusíš,“ řekl třeba, „úplně stačí, když si na Boha jednou za den vzpomeneš. Rozumíš? On totiž je a miluje jurodivý, miluje prdlý lidi, miluje blázny... Zkus občas, Tomáši, dělat božský věci.“

Uprostřed prázdné Treblinky jsem se zastavil: „Ale jaký?“

„Třeba nějaký kraviny, který vůbec dělat nemusíš!“

Tehdy mu táhlo na pětašedesát a já si sliboval, že ještě jednou někam vyrazíme, třeba do Jeruzaléma nebo na Athos, to by se k Oldovi hodilo, a ten mnišský poloostrov Athos jsem nám později i zařídil. Zdálo se, že je šťastný. Jenže pak najednou zavolal, jak sice brečí, ale doprovodit mě prý nemůže, nezvládne to, a zněl v tom telefonu staře.

Olda, můj guru. Před začátkem covidu spolu ve vlacích objíždíme polské koncentráky.

− XV

Rusko na Kyjev nezaútočí

V březnu 2020 začal covid. Shodou náhod jsem se tou dobou nechal nakladatelstvím přesvědčit k tomu, abych sepsal knížku s Honzou, s profesorem Pirkem.

Samotného by mě to nenapadlo, snad kromě pravidelného běhání jsme neměli nic společného, ale nakonec mi osud znovu požehnal.

I Pirk je totiž frajer — nikoliv napůl světec jako Oldřich Kaiser, ale normální, hravý, bystrý a zvědavý kluk.

Dvakrát do měsíce jsme si šli zaběhat a potom na pivo, ani bych tomu neříkal práce.

Když jsme v březnu vyrazili poprvé směrem na Vítkov, Pražané srdečně zdravili: „Děkujeme za všechno, pane profesore!“

O půl roku později se jich už usmívalo méně, protože mnozí nepřijali Honzův názor na covid.

Honzův, ale zároveň i můj.

Od začátku jsme se shodovali na tom, že jsou protipandemická opatření nesmyslně přísná, nespravedlivá k dětem a destruktivní vůči svobodě. „Haló,“ volali jsme, „neizolujme se, choďme ven, pusťme děti do škol, nebo je alespoň nechme normálně sportovat...“

Honza to odnášel soustavným hejtem a jeho žena občas otírala slzy, ať už proboha nikde své názory neříká: „Přece si nenecháme zkazit zbytek stáří.“

A já si znovu připomněl, že se moc nehodím do pražského novinářského prostředí. Často mívám okrajové názory; a ve vlastním zájmu se musím krotit, abych je neříkal úplně natvrdo.

Všechno nejspíš začalo během jednoho stopování přes severní Kavkaz, kde mě náhoda nečekaně odfoukla až do Cchinvali v Jižní Osetii. Bylo nedlouho po tamní krátké válce, půl městečka pořád ještě v troskách.

Během čtyř dnů v Cchinvali jsem pochopil, že Osetii nenapadlo Rusko, jak tvrdila česká média, ale naopak, byla to Gruzie, útok šel z jihu.

Takhle jsem to i napsal a poprvé se dostal do pasti — podezřelí podivíni mi tleskali, zatímco lidé sympatičtí kroutili chytrými hlavami.

Začal jsem se učit, jak v téhle podivné mezeře žít, ale vlastně pořád nevím.

Jedním z názorů, který mě vždy a spolehlivě stavěl proti většině, byla jistá sympatie k Rusům, vyplývající z pěti týdnů, které jsem tam v minulosti odstopoval. Neexistuje žádný jiný národ, který by dnešní Češi vnímali tak zkresleně: představujeme si karikaturu, jakési opilé surovce, ale ke mně se Rusové chovali vlídně a slušně, poznával jsem je rád.

Věřil jsem, že se nakonec vždy nějak rozumně domluvíme, a když v únoru 2022 začaly spekulace o možném útoku na Kyjev, tak jsem se jim smál.

No a Rusové zaútočili na Kyjev (čímž pro nás zároveň jakoby skončil covid — konečně).

Takže takhle já rozumím politice.

Toho dne jsem ztratil jakoukoliv důvěru v ruský režim; naštvali jste mě, hoši, zklamali, udělali ze mě hlupáka. Ale na obyčejné Rusy jsem se nezlobil, po těch se mi občas i zastesklo: „Rád bych mezi vás ještě někdy zajel.“

Dva roky s Pirkem. Rozhovory jsme dělali při běhání a Honza mluvil mimo jiné o tom, jak v mládí se ženou prostopovali celou Velkou Británii.

− XIV

To bude dobrý

Vážně nám onemocněla Jana, dětem a mně.

Asi rok to pro ni muselo být příšerné fyzicky i psychicky, předpokládám, že se zpočátku bála nejhoršího, ale to vlastně nevím.

K nové situaci jsem od první chvíle přistoupil po svém, stylem, který mám podle všeho v povaze. Oznámil jsem Janě, že to zas bude dobré, a sám tomu bytostně věřil.

„Brzy to bude dobrý,“ uklidňoval jsem všechny kolem; Jana bojovala, a za nějakého půldruhého roku to bylo zas dobré — dnes si skoro nevzpomenu, že tolik stonala.

Její onemocnění rozhodlo o tom, že si prvně v životě pořídíme psa, fenku Bubbu, štěně australského ovčáka: „Máme pro vás dvě zprávy, děti — maminka je nemocná, ale dostanete zvířátko.“

Upřímně lituju, že jsme začali tak pozdě, protože tehdy v létě roku 2021 jsem našel životního přítele.

Někdy odjíždíme sami s Bubbou k Sázavě, kde máme na vysněném místě kousek nad Sluneční zátokou dřevěnou chatku. Stává se, že od rána do večera nikoho nepotkáme. Chodíme po lese, sbíráme babky, které pak hodíme na cibulku, Bubba smrdí, cestou se vyválela v hnoji, ale nevadí. My si vystačíme, občas i dobře pokecáme.

Asociál jsem jen napůl.

− XIII

Otrhanec s elegánem odrazují

Tragická smrt otce mě myslím příliš nepoznamenala, protože si máma o rok později, to mi bylo šest, našla výborného chlapa, se kterým je dodnes. Josefa, ona mu občas láskyplně říká Jožík.

Josef je fotograf, pročež jsem tak trochu vyrůstal mezi fotografy, a pokud mě někteří neznali, stačilo říct, že jsem ten od Josefa Mouchy – hned věděli.

Nějak takhle došlo k seznámení se Zdeňkem Thomou, který může za to, že jsem se ke stopování nakonec vrátil.

V jednom z volnějších období mezi dvěma lockdowny jsme seděli na Vinohradech u piva a Zdeněk, v té době už osmdesátník (i když by to nikdo netipoval), vyprávěl o svých cestách.

Zdeněk je totiž česká stopařská legenda – fuj, to zní tak hnusně.

Stopoval od čtrnácti, já až od patnácti.

Oba jsme považovali autostop za osobní filozofii, později dokonce za zdroj osvícení. Zdeněk by si už nevzpomněl na ten historický moment přesně, ale mohl jsem mu ho připomenout, protože mi půjčil krasopisné deníky – první z roku 1953. Koncipoval ho jako knihu „Podél bílých patníků“, v čemž se taky poznávám; kolik jen já mám hluboko v šuplících takových cestopisů!

V tom Zdeňkově vůbec prvním, vydaném samozřejmě „vlastním nákladem v jediném výtisku“, se klíčová pasáž odehraje 31. července 1953. Pár týdnů předtím se nudil na prázdninách v Žamberku, kde hrál pořád dokolečka ping-pong, střílel ze vzduchovky nebo jedl zmrzlinu, ale teď už s tátou jeli domů, do Prahy.

„Kousek za Hradcem Králové se spustil liják. Hnus. Najednou vidíme na silnici stát umáčeného vojáka, který zoufale mává rukou a stopuje naše auto. Mám ho vzít? ptá se táta. Proč ne, odpovídám a myslím na to, co kdybych stál na silnici v dešti já. Ještě nevím, že se mé myšlenky brzy uskuteční...“

Už o dva dny později vyrazil s kamarádem Brejlovcem stopem na Moravu – neexistovala brněnská dálnice, tak nejdřív tramvají do Hrdlořez, kde byla výpadovka na Kutnou Horu.

Máma by ho možná nepustila, ale ta už byla dva roky po smrti a tatínek, lékař, kterému táhlo na šedesát, dával Zdeňkovi svobodu. „Vychovával tím, že plnil přání, takže mi například jako dvanáctiletému umožnil, abych mohl fotografovat a sám si doma zvětšovat fotky.“

Chlapci samozřejmě fotili i během onoho prvního stopu, který trval deset dní. „Bylo to dobrodružství, byla to svoboda, byla to krása, takže pak už to máš nalajnovaný a nic tě nezastaví.“

Je třeba říct, že Zdeněk, tehdy zvaný Tyčka, ani jeho stopařští kamarádi (druhým zásadním se stane Prťák, spolužák z chemické průmyslovky) nebyli žádnými průkopníky – autostop představoval v padesátých letech běžný způsob dopravy pro mladé romantiky ve věku do zhruba třiceti let. „Třeba na té kutnohorské výpadovce stál vždycky aspoň jeden další stopař s báglem a tou nejčastější destinací bývaly Tatry. Borci tam někdy dojeli za jediný den, ale jistější bylo přece jen počítat s noclehem na cestě.“

Oproti dnešku bychom našli jeden zásadní rozdíl. V padesátých letech ještě brali řidiči náklaďáků stopaře na otevřené korby, bylo to povolené a někdy jich takhle svezli desítky. „Pokud jde o cizinu, zdaleka nejčastěji jsme v mládí stopovali do Polska a tam to takhle šlo i později,“ vzpomínal Zdeněk u piva. „Jednou nás na korbě bylo dvaačtyřicet.“

Nepochybuju o tom, že kdyby měl tu možnost, i Zdeněk by nakonec prostopoval celý svět, tak jako já, ale situace byla složitější. Kupříkladu na návštěvu polské části Tater potřeboval turista speciální, na jediný týden platnou propustku. „Vzpomínám na to, jak jsme měli na Petříně maturitní večírek, já pak hned za svítání odstopoval směr Tatry, s kámošem přejel na propustku severní hranici, ale vykašlali jsme se na nějaké Zakopané a jeli tři dny k moři, den se tam cachtali a potom zase tři dny zpátky do Tater...“

Někdy kolem pětadvaceti let věku jsme si se Zdeňkem každý po svém stopování napůl zprofesionalizovali. Já začal psát reportáže, on se snažil o totéž, ale navíc mohl nabídnout i skvělé fotky. Roku 1964 zašel do Mladého světa s tím, že s Prťákem pracují na Encyklopedii autostopu a chtěli by projet „socdem země“, na základě čehož jim redakce zařídila jednorázovou výjezdní doložku pro Maďarsko, Rumunsko a Jugoslávii – nadšený Zdeněk tehdy navždy opustil práci chemika v Kovohutích Hostivař.

Zmíněná encyklopedie nikdy nevyšla, její torzo se dodnes válí ve velké krabici. Škoda.

Hoši tam psali třeba o tom, jak už Karel Hynek Mácha při své pěší túře do Itálie vystřídal na dvacet povozů, od žebřiňáků až po dvorní kočáry. O tom, že otrhanec na stopu odrazuje stejně jako elegán nebo jak těžké to mívají vousáči (Zdeněk mezi ně patřil), na které řidiči občas řvali: „Vohol se, pak tě vezmu!“

Pořídili soupis tramvají jezdících na výpadovky v českých městech.

Sesbírali stopařské fráze „Jedete prosím do města X?“ ve většině řečí světa.

Zaznamenávali taky různé rekordy. „Já například v pětašedesátém ujel za jeden den tisíc kilometrů ze Záhřebu do bulharského Haskova…“ a tak dále.

V nadějemi oplývající druhé půlce šedesátých let se Zdeněk podíval stopem prvně na Západ, do Paříže, ale poznal taky Orient: „V sedmašedesátém jsem coby fotograf odletěl s redaktorem časopisu MY 67 na čtrnáctidenní budovatelský tábor mládeže pod libanonské cedry a domů jsme pak vyrazili stopem, takže přes Sýrii a Turecko – jako obvykle to šlo hladce.“

Čas plynul, blížila se expedice ze všech největší. Zdeněk zjistil, že se roku 1970 koná světová výstava Expo.

„Bylo to dobrodružství, byla to svoboda, byla to krása!“

− XII

Pojedeme spolu do Ósaky?

Stopařské expedice, která dostala jméno Sakura podle třešňové stromu, se účastnili čtyři mladí muži, mezi nimiž nechyběl úhlavní kamarád Prťák. O něco později by se uskutečnit nejspíš nemohla, protože postupovala normalizace – chlapci měli štěstí.

Zdeněk se tři dny před odjezdem oženil: „Nevěsta ze mě radost pochopitelně neměla, takhle si svatební cestu nepředstavovala...“

Těhotné novomanželce vysvětloval, že už expedici připravuje dlouho a nemůže ji zrušit. „Vždyť nám poslali zaměstnanci národního podniku Loana Rožnov pod Radhoštěm obrovskou bednu plnou ponožek, abychom je cestou nemuseli látat, a Becherovka devět lahví – nelze je zklamat!“

Chlapci sice rozeslali balíky se zásobami na československé ambasády, které potom navštěvovali, ale i tak měli 8. února 1970 na Staroměstském náměstí každý více než třicetikilový batoh. Rozpočet byl daný, dva dolary na den. Ale pozor – dolar byl zhruba osmkrát silnější než za našich časů, takže to po celé Asii s výjimkou Japonska stačilo na skromné, ale celkem pohodlné živobytí.

Zajímavé bylo, jak se v přímém přenosu měnila politická situace. Chlapci odjížděli v době, kdy ještě bylo možné opatrně hájit Dubčekovy myšlenky o socialismu s lidskou tváří – však taky prvním důležitým cílem expedice byla Ankara, kam normalizátoři odklidili Alexandra Dubčeka na místo velvyslance: „Se zájmem si ty naše batohy potěžkával, hodně se ptal, fandil...“

Chlapci pak jeho ideje šířili o to zapáleněji. „A třeba v Teheránu ještě všechno fungovalo postaru – žila tam spousta našich expertů, protože Československo s Íránem zdatně obchodovalo. Ti krajané nám zařizovali program: Chlapci, musíte si odpočinout, dnes večeříte u Maříků, zítra obědváte u Procházků, večer pak pro vás uspořádáme párty... Nakonec jsme byli rádi, když nás vyvezli na výpadovku a my zas mohli tři týdny stopovat do Kábulu.“

Ano, mohli. Všichni čtyři. Když bylo třeba, rozdělili se samozřejmě na dvojice (sraz každou sudou hodinu před hlavní poštou tam a tam), ale počínaje Tureckem zastavovaly hlavně náklaďáky a do nich se vešli komplet.

V afghánském Herátu se poprvé zkouřili hašišem, ale skutečné stopařské osvícení, mókša, bódhi a satori nastalo až v Indii. (A právě v Indii jim taky došlo, jak rychle a dramaticky se situace doma mění: „Na ambasádě se nás ujal tiskový mluvčí, což byl zapálený marxista. Pozval nás na večeři uprostřed krásného lidového tržiště, kde jsme se ale ošklivě pohádali, protože pro něj byly Dubčekovy názory naprosto špatné. Za pár týdnů nám dokonce přišel z Prahy dopis, ať už si dáváme na řeči o politice pozor.“)

Po půlstoletí se Zdeněk Thoma snažil najít slova pro to, čím ho tehdy Indie tak zasáhla: „Vzpomínám, jak jsme šli nějakým velkým městem a já byl navzdory květnovému vedru nadšenej. Nezajímalo mě, že tam je špína a chaos, najednou jsem cítil zvláštní sounáležitost s lidmi kolem. Jako bych dostával signály, že jsem se doteď spíš flákal ve svém komfortním prostředí a že to musím změnit. Jednodušeji – v tu chvíli mě okouzlila Asie.“

Moji předchůdci. Takto jelo přes Asii roku 1970 kvarteto Zdeňka Thomy a jeho přátel.

A jistě k tomu pomohl i stop. V předchozích zemích se většinou vezli na korbě a s šoféry si moc nepovídali, ale Indové jsou zvědaví, pořád se na něco ptali.

„Kdybys přišel do indické vesnice sám, třeba tři dny se musíš seznamovat, než je vhodné vytáhnout foťák a smysluplně fotit,“ vyprávěl mi Thoma: „Ale když tě přiveze místní řidič, který hlásí, mám tady kamarády až z Československa, tak se lidi otevřou hned.“

Okouzlení ještě zesílilo v Nepálu, kam se hoši vyrazili proti proudu Gangy trochu ochladit. „Nepálci jsou bezvadní, a navíc jsme se ocitli uprostřed starobylých buddhistických nebo hinduistických památek. Proč člověk cestuje? Přece proto, že hledá tři věci, totiž krajinu, památky a lidi. A mně prostě došlo, že když mám takovéhle štěstí, chtěl bych už navždy fotit Asii. Vracet se tam. Primárně do Nepálu a do Japonska, což jsou dvě místa, která mě uhranula nejvíc...“

V srpnu dopluli na palubě polské nákladní lodi z Malajsie do Jokohamy a po pár týdnech si hned znovu vyzkoušeli stop. „Japonci tehdy často nechápali, o co nám jde, ale zastavovali, protože chtějí pomáhat: Odvezeme vás na nádraží! Jednoduchými větami jsme vysvětlovali, že nechceme jejich zemi jen vidět, že ji chceme i pochopit, a tím jsme navazovali vztahy. Když zjistili, že jsme z Československa, vesměs se chytali a s radostí opakovali tři pojmy: Čáslavská, broušené sklo, Antonín Dvořák. Třeba toho Dvořáka znal každý šofér náklaďáku!“

Stopování v Sýrii. Zdeněk na své první dobrodružné cestě s novinářem Karlem Zemanem.

Poslední úsek šli pěšky z posvátného města Ise do Ósaky podél rýžových polí a 23. srpna slavně dorazili na Světovou výstavu. V Japonsku pak mohli ještě dva měsíce zůstat a později Zdeněk naplnil své touhy. Od té doby se sem vracel, kdykoli jen mohl, stejně jako do Nepálu, a o obou zemích vydával knihy.

Stopoval míň a míň. Když slavil osmdesátiny, byl si v podstatě jistý tím, že mu heslo „stopařem nadosmrti“ nevydrželo.

Pak ale zjistil, že se chystá Světová výstava znovu v Ósace.

Při placení těch pár piv se mi zadíval do očí: „Nepojedeme tam spolu?“

Napůl pobaveně a napůl nadšeně jsem odpověděl: „Jestli se toho roku 2025 ve zdraví dožiju, Zdeňku, tak se mnou rozhodně počítej.“

Reálně jsem plánu dával tak procento, ale jakési semínko toho dne vzklíčilo.

„Dožiju-li se roku 2025, tak bych vyrazil!“

− XI

Strašně pomalé srdce

Stopování s takřka devadesátiletým kmetem bych se nebál. Stop je snadný, řekl bych, pokud jste na první pohled stále ještě mladí nebo už naopak zjevně staří.

Ale střední věk je podezřelý a v něm se nacházím já.

Ročník 1977.

Naplnil jsem tradiční středověké klišé a pořídil si motorku, respektive skútr.

V mém případě jde o první motorizovaný prostředek, který jsem kdy vlastnil, a tak jsem na své zelené vespě začal jezdit všude, vrcholem byla olympiáda v Paříži – čtrnáct set kilometrů tam a potom zpátky, vždycky za dva dny.

Když mi někdo připomíná, jak je stopování nebezpečné, v duchu se směju; nebezpečná byla tahle cesta na ojetých pneumatikách.

Zase něco extra. Na olympijské hry v Paříži jsem z Prahy vyrazil na skútru.

Jednou v listopadu jsem potřeboval z Prahy do Telče a napsat odtamtud reportáž. Vyjel jsem, hned jak děti odešly do škol, venku byly tři stupně, nic moc.

Někde u Českého Brodu se mi začala motat hlava a horizont podivně zoranžověl, raději zastavit na krajnici. Vzpomínám, že jsem si nutně potřeboval sednout s nohama do škarpy, a pak už nevím.

Tma.

„Haló, pane,“ probraly mě hlasy, „jak se jmenujete, víte to?“

Jak já se jen jmenuju... Tomáš, doufejme.

Dva zachránci přivolali policisty i sanitku, namísto v Telči jsem se tak ocitl v kolínské nemocnici.

„Máte strašně pomalé srdce,“ říkali lékaři, „nejste náhodou vrcholový sportovec?“

Rozhodně ne, i když... Jednou jsem se pracovně zúčastnil mistrovství republiky v paraglidingu v kategorii tandem. Do soutěže se přihlásily čtyři padáky a mým jediným úkolem bylo nepozvracet se. Nezkazit let kamarádovi Jindrovi, který se postaral o všechno ostatní.

Létali jsme několik dnů a poslední ráno se jedna konkurenční dvojice nedostavila na start, asi kocovina, kdo ví.

„Jsem bronzový z mistrovství republiky v paraglidingu,“ pokusil jsem se na lékaře usmát, co jen mi to promrzlá tvář dovolí, „dělal jsem povinné závaží na tandemu...“

Taky jsem ve druhé sezóně covidu vyjádřil nesouhlas s lockdowny umanutým během na sto kilometrů, k čemuž je ovšem třeba dodat, že mi trval čtrnáct hodin, od rána do večera, čili běh je silné slovo. Plus že mi pak zčernaly a slezly nehty na nohou: „Ani ne, sportovec nejsem.“

Když mi v poledne přestala být kosa, požádal jsem v Kolíně o revers, ale bez šancí, alespoň čtyřiadvacet hodin mě prý potřebují sledovat: „Milej zlatej,“ a seznámili mě s novým slovem, „máte bradykardii.“

Od té doby s tím celkem dobře žiju. Profesor Wichterle, rodák z mého Prostějova, mě o pár dnů později v Ikemu uklidňoval, že prý před nedávnem by mi ještě museli dát kardiostimulátor, ale dnes už srdce dokáže rozpohybovat i nijak zvlášť náročný zákrok, který si představuju zhruba tak, že by mi jakousi pájkou odpálili v hrudníku pár zbytečností a jelo by se dál. „To uděláme, až příště takhle omdlíte,“ slíbil Wichterle a od těch dob se snažím neomdlít. Když si po delším sezení stoupnu, tak se pro jistotu zase hned posadím, to zatím pomáhá. Ještě pořád je mi hej: Hej hej...

− X

Jsem mladej

Sice ne tak jako dřív, ale nevadí mi to, naopak. Nerozumím padesátníkům, co chtějí žít pořád jako ve dvaceti, jak jen to dělají? Popíjet do zavíračky v průměru třiapůlkrát týdně, do roka a do dne celý popraskám...

Ve středním věku by měl člověk mimo jiné řídit, tak jsem se snažil a kromě každodenního skútru občas riskl dokonce i auto.

Málokdy, protože si netroufám na manuální převodovku, nejsem dobrodruh. Když mi celoživotní a skvělá řidička Jana kdysi prvně půjčila své auto, začal jsem v garáži couvat a po půl metru se ozvala šílená rána; vrazil jsem do sloupu a zničil celý levý bok. Šrámy byly naštěstí jen psychické, ale stejně, stačilo.

Sdílený automat jsem si občas vypůjčil, aby při tom mém pohřbu jednou nezaznělo tuplovaně trapné: „Dobrodruh, který se ve dvacátém prvním století bohémsky obešel bez řidičáku.“ Vždycky to ale byly nervy.

Jednou jsem vzal dceru Apolenku na pár dnů do Arménie, která je pro začínající řidiče bezvadná, na pěkných okreskách se jezdí rozvážně, neřkuli předpisově.

Můj zásadní problém netkví v pohybu kupředu, ten ovládám, nýbrž v parkování, hlavně podélném. A tomu se lze v arménských horách snadno vyhnout, čili ideál. Na první pumpě jsem dotankoval benzin, vrátil se za volant, pustil některou z písní, na nichž se s Apolenkou shodneme, nejspíš Olivii Rodrigo, a ta když dohrála, auto z plné rychlosti a bez jakéhokoliv škytnutí během dvou set metrů uprostřed silnice zastavilo. A už se nerozjelo, nedalo ani kousíček. Nebylo totiž na benzin, nýbrž na naftu.

Stálo mě to šest hodin dovolené v nějaké vesnické dílně plus tři sta eur, ale Apolenka mi naštěstí nějaké peníze půjčila a přežili jsme.

− IX

A tos ještě neviděl Athos

Zavolali filantropové odkudsi z Volkswagenu, že kdybych někdy potřeboval na reportáž auto, tak mi ho půjčí, mají i automaty.

Tou dobou jsem dostal několik let toužebně očekávaný mail z mnišského poloostrova Athos: „Udělujeme vám poutnické vízum na čtyři dny počátkem října 2024.“

Volkswagen nenamítal nic, klidně si jeď i do Řecka, ale přidělili mi zbytečně ohromné auto, dodávku za půldruhého milionu. Šance, že ho nenabořím, jsem odhadl padesát na padesát a vzal to hezky přes Balkán; přes Srbsko a Makedonii tam, přes Bulharsko s Rumunskem pak zpátky. Nikde jsem nebyl nucen parkovat mezi jinými auty podélně ani příčně a nic se nestalo, pominu-li tragickou smrt nepozorné veveřice u Rilského kláštera.

Tehdy na podzim čtyřiadvacátého roku jsem už byl napůl rozhodnutý, že stopem do Japonska vyrazím. „Měl bych pro to začít něco dělat,“ umiňoval jsem si.