Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Tomáš Padevět

Škraloup

Sazba Radek Nahodil
Obálka Tomáš Padevět
Výtvarný motiv na obálce Irena Křivánková
Redakce Jakub Hladík
Korektura Gabriela Valentová

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7,
jako svou 10 333. publikaci.
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod

Text a obálka © Tomáš Padevět, 2025
Výtvarný motiv obálky © Irena Křivánková, 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025

ISBN 978-80-271-8322-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8321-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5996-3 (print)

Věnováno všem svobodomyslným

Jmenuje se Drahlen. Muž štíhlé postavy, nepříliš ochlupený. Výška těsně pod sto osmdesáti centimetry. Vlasy jako červencové žito. Oči soucitné, modrošedé, s často zvětšenými zorničkami. Jedináček s nesmírně bujnou představivostí, která se ještě prohloubila po silnější anestezii při operaci kýly. Údajně proto nevlastní řidičský průkaz. Má svá tajemství. V životě se opakovaně ocitl v jistých potížích. Převážně vztahových. Jako většina lidí po pětačtyřicítce pociťuje erotickou i citovou chudobu. Mnozí tenhle deficit zahánějí všelijak. I prostřednictvím milovaného a zázračného mobilního displeje. Drahlen se tomuhle škemrání o přízeň přes sklíčko snaží léta vyhýbat…

Část první

POSKVRNĚNÁ ČISTOTA

Toho rána jsem přišel do kanceláře v dobré náladě, ačkoli pondělky zrovna v oblibě nemívám. Jenže byla středa. To jen můj dojem byl zelenkavě pondělní. Barbara mi cestou do práce předala papírovou krabičku se dvěma kousky ovocného koláče. Říkám jí zkráceně Bara. Kamarádíme se od dospívání. Rozvedená, dvě dospělé děti, ovšem stále přitažlivá. Vlastně na mě tak nějak trpí po celá ta dlouhá léta. Důvodem jejího rozvodu jsem ale nebyl já. Její manželství rozvrátilo cosi jiného. Prý manželova závislost na vytrvalostním běhu. Tvrdila, že se nikdy nesmířila s tím, že druhé dítě jí udělal také v běhu, na vytyčené trase barevnými praporky. Kdysi jsem se s ní málem vyspal na pomaturitní party. Moje ruka na posteli užuž pronikala na její mladinké poprsí, tak přesně do dlaně, když pronesla větu, po které jsem se dva měsíce styděl.

„Když já bez lásky nemůžu.“

Tehdy mi vzala vítr z plachet.

Teď jsem se s chutí zahryzl do jejího koláče s višněmi. Jako bych olízl samo nebe posypané nasládlými chomáčky drobných mráčků, v barvě lehkého jarního pláště mojí mámy, který nosila v období tříletého větrného sucha. Připadám si, jako bych se ocitl v útulném boxu zapadlé kavárny, kam jsem pravidelně zajížděl o prázdninách na sladkosti s rozchechtaným bratránkem Luxim. Studoval estetiku. Konkrétně se věnoval erotickým motivům na starověké keramice a svými znalostmi na tohle téma ohromoval mnohé sympatické a často hodně chytré holky. Většina z nich nakonec skončila ve velmi podobných polohách v jeho modrém pokojíku.

Já takové zájmy neměl. Už tehdy jsem sbíral viněty z krabiček na zápalky. Byl jsem poněkud jiný než většina mladé mužské populace. Moje chůze byla o dost delší, a proto jsem býval vždy a ve všem o pár kroků napřed. Lepil se na mě jiný typ slečen. Probouzel jsem v nich dávné představy, jaké si s horkostí ve tváři a vlhkou dlaní zapisovaly do deníčku, který poté skrývaly na tajném místě. Býval jsem milovaným hrdinou. Miluji zvířata všeho druhu a doširoka se vědělo, že právě já jsem zachránil páreček ledňáčků říčních před smrtícím krupobitím.

Začala pracovní doba. Z koláče na stole zbyl jenom kousíček, sotva na dvě sousta. Drahlenovi ještě ani nevychladla jeho představa té milé kavárny, pojící se s hřejivým očekáváním, že bude pokračovat na svém rozpracovaném projektu Stále čisté utěrky bez praní. Před rokem a půl mu ho svěřil sedmdesátiletý nadřízený docent Pozlacený. Ten v současnosti provádí analytický rozbor jeho výsledků a poté spolu vedou odborné diskuse. Zřídka se stalo, že si při horečnaté debatě vjeli do vlasů. Pro Drahlena není příjemné, když jeho prsty bloudí věčně mastným zbytkem vlasového porostu nadřízeného. Přesto by se jejich vztah dal označit za korektní a přátelský. Projekt celkem poklidně běží celé měsíce a zaznamenávají progres s mizejícími fleky na utěrkách.

„Můžete se u mne zastavit?“ zavolal mi docent. Hlas neměl znělý jako obvykle. Na otáčivé pracovní židli jsem se cítil jako v peřince, ale nezbývalo než se zvednout a jít.

„Naše zkoumání bylo zastaveno! Pracovní pozice budou zrušeny. Může za to rychle a tajně připravený a schválený zákon zakazující textilní utěrky! Za vším byl tlak Ministerstva hygieny.“

Zíral jsem na něho a stál, jako bych měl nohy sevřené v ortéze. Takové ponížení. Bylo mi do breku.

„Jak to mohli dopustit? Vy budete moci alespoň odejít do předčasného důchodu. Ale co já?!“

Jako by se Drahlen ocitl v kouli bez otvoru. Zem se mu točila pod nohama. Docent ho sledoval chápajícím pohledem. V momentu, kdy postřehl, že se vrhá k oknu a chvatně ho otevírá, vykřikl: „Proboha, ne! Zajistím vám jinou pracovní činnost.“

Pozdě! Vyskočil! Ze zvýšeného přízemí dopadl přímo na sběrač psích výkalů, což byl textilní vak plný silně zapáchajících exkrementů. I to bylo vyhroceně ponižující, ale ne natolik jako zrušení pracovní pozice, pro kterou získal speciálním studiem kvalifikaci.

Následující dny se sžíral. Trávil celé hodiny v kyslíkové izolaci, jindy ve vonné bublavé lázni. Jednou si k němu přilehla sousedka Bíba v károvaném modrém kostýmku. Tak moc s ním soucítila. Po dvaceti minutách vstala z vířivé lázně a jakoby nic odešla nakoupit ústřice. Snad i díky jejímu promočenému kostýmku se s tou náhlou změnou reality částečně srovnal. Jen si dál kladl otázku: Proč? Ke všemu v době, kdy je zrovna sám a nikdo ho útěšně nehladí. Předešlé vztahy se roztříštily jako příbojová vlna o skálu. Přitom se zdály tak nadějné.

Pak přišla definitivní tečka na rozloučenou s výzkumem. Drahlen skoupil veškeré textilní utěrky, které ještě byly v okolí k mání. Doma je postupně rozložil, vystlal jimi tu vířivou vanu do metru půl a potom to začalo. Třísnil je a třísnil a třísnil. Do nekonečna po nich skákal a špinil je. Nesnesl pohled na jedinou čistou utěrku. Křičel!

„Konečně! Co tu provádíš? Vypadáš totálně zoufale!“ zděšeně pronesla mezi dveřmi Bara.

Drahlen tušil, že přijde. Stál celý mokrý, flekatý, snad i plakal. Vedl ji rozrušeně do koupelny. Spatřila tu špinavou kupu. V ten moment s ní prudkým pohybem smýkl do té hromady! Zalekla se, ale dokázala zastírat. Něco obdobného už poznala. Musí zůstat klidná. Něžně ho objala a začala hladit jeho světlé vlnité vlasy a ramena. Dobře věděla, jak muže, i o mnoho let starší, hladit. Jeho chvějící se mokrá ruka rychle bloudila pod blůzou k výrazným ňadrům. Sledovala jeho tupý, prázdný pohled a roztřesený dech. Druhá ruka mu ožívala jen pomalu. Měl stále kalnější pohled. Zatrnulo jí! Jeho prsty sevřely několik těch nečistých kousků hadrů a přibližovaly se k její tváři. K nosu a ústům!

„Umím to už i bez lásky, Drahlene!“

ŠKRALOUP

Tehdy zbýval jen těsný krůček od mého zkratu. Bara zachránila sebe imě. Já jsem to dlouho nechápal. Nikdy dřív ani poté se ve mně podobný démon neprobudil. Už jsme se otom nezmínili. Doufám, že tak to zůstane na věky.

Rána mám rád. Pomalu otevřu oči, kouknu na svítící časový displej na stropě. Pak si sáhnu na svá varlata, prohmátnu je alehce jimi potřesu. Stal se ztoho neodmyslitelný rituál, který dodržuji od sedmnácti let. Tehdy mi strýc, zdravotní bratr, poradil, abych si denně prohmatem kontroloval svůj šourek. Vkoupelně sleduji biologický úkon močení. Vnímám ten příjemně šimravý proud abarvu své vnitřní tekutiny. Dnes mi připadá moje cisterna méně naplněná než obvykle. Dozajista to bylo způsobeno jídlem, které jsem konzumoval předešlého dne, ke všemu jsem málo pil. Dal jsem si třikrát vločkovou kaši smedem, několik plátků žitného chleba stvrdým sýrem ahlavně smažené brouky od Joži. Tak oslovuji svou známou Josefínu.

Odešel do kuchyně udělat si ksnídani horké kakao, které mu kdysi vařívala máma Liběna. Na mámu si vzpomene občas večer před usnutím. Je tedy neobvyklé, že právě dostal chuť na tenhle její dávný nápoj.

Mléko probublalo varem. Zalil jím sypké kakao se dvěma kostkami cukru až po okraj velkého hrnku. Už od dětství uhrančivě sledoval, jak se na vrchu zalitého kakaa sněkolika bublinkami začal vytvářet škraloup.

Měl jsem knim odpor, přímo se jich štítil. Držela se mě utkvělá představa, že pod škraloupem se hýbe něco živého, co mi náhle vyskočí zhrnku přímo do obličeje! Ty nechutné škraloupy! Ulpívaly na kovové lžičce jako křídlo netopýra. Dnešní škraloup se ale chová neobvykle. Zvláštně mě fascinuje. Chvěje se na povrchu nápoje mnohem déle. Tančí vhrnku avytváří různé tvary iobrazce. Konečně se ustálil.

Toyen! Tohle je přece obraz Výkřiky aúsměvy od Toyen!

Vhrnku se mi zjevilo titěrné, přesto zcela perfektně rozpoznatelné dílo. Tenhle obraz přece dokonale znám!

Prohlížel si škraloupovou Toyen zblízka, viděl mnohé detaily ajednotlivosti. Když největší překvapení azmatenost odezněly, začal rychle jednat. Nejprve na plastovou fólii obkreslil ten nepřesný kulatý tvar hrnku od dědy. Lehce šišaté kolečko vystřihl apozvolna, velmi opatrně, ho podsunul pod citlivě nadzvednutý škraloup malou pinzetou. Zatajoval dech, aby se mu netřásly prsty. Škraloup sdílem Toyen překvapivě pevně držel tvar. Itak musel být Drahlen víc než opatrný! Na plastové podložce barvy ještě víc zvýraznily hloubku toho obrazu.

Tohle není zázrak, na ty já nevěřím. Je to jedna moje dubnová realita. Stal jsem se majitelem originálu slavného motivu ve velice zmenšeném provedení. Cítím mravenčení vzátylku, jako kdysi, při prvním zahlédnutí nahé Ciccioliny.

Oči mu kroužily po každém centimetru toho výjevu. Toyen dál pevně svírala jeho myšlenky. Pochopil, že nejlepší bude tenhle malý skvost nechat vložit pod sklo azarámovat, jako se to běžně dělá suměleckými díly. Obraz Výkřiky aúsměvy se mu vryl do paměti díky reprodukci, již si jeho otec vložil pod sklo psacího stolu. Věděl oní mnohé. Jeho obličej býval jen pár centimetrů od ní. Musel tehdy nejprve sklonit své hubené tělo apoložit ho na chladivé sklo stolu. Se staženými kalhotami ispodním prádlem čekal, až škubnutím těla ucítí štiplavé abolestivé lupnutí bužírkové rukojeti plácačky na mouchy. Dostával za špatné známky pět ostrých aneomylných! Otec byl uvýkonu trestu vždy absolutně klidný, jako by si četl článek oskalničkách ve svém oblíbeném časopise.

Výjev Výkřiky aúsměvy tehdy korespondoval sDrahlenovou situací, kdy nad ním míval nadvládu otec. Jednou ho přepadl mrazivý děs vrozkroku. Uvědomil si, že švihnutí přes zadek mu přináší určitou slast. Postupně se proměňovala vzávislost. Jde ojeho další tajemství. Nesvěřil se sním nikomu, ani Joži. Střeží si je. Dokonale tají amaskuje od narození chybějící malíček na pravé noze aještě jednu svou fyzickou nedokonalost. Jen Valérie už spatřila, co před ní skrýval měsíce. Nebyla zděšeně udivená, spíš tak soucitně rozněžnělá. Oddaně mu líbala chodidlo vmístě, kde normálně bývá malíček. Valérie, tedy jeho partnerka Valinka, jak ji nazývá, nyní bude první, kdo spatří tu jedinečnost.

Pro její zavěšení jsem vybral nejlepší místo. Vhodnější bych pro takovou artovou záležitost těžko ve svém bytě objevil.

Hupnul do své oblíbené hrušky azasnil se. Hruška je sedací prvek ve tvaru ovocného plodu, vpotahu barvy lasičky. Pohodlný drmol, tvarující se podle polohy aváhy těla. Pěkně si vní hověl akoukal na pruh černé tapety snenápadným vzorem, kterou od stropu až kpodlaze nalepil na zeď ve třech pruzích za účelem zavěsit na tuhle část stěny Toyen pod sklem vširokém, mohutném kovovém rámu. Stala se jeho ikonou! Spojením sotcem, stou občasnou chutí dostat výprask.

„Já prostě nemůžu pochopit, jak mohlo zkakaového škraloupu vzniknout něco tak úchvatnýho! Mám pocit, jako by mě ten obraz sváděl. Musím se na něj stále chodit dívat. Je jako droga! Myslíš, že si na něm můžu vypěstovat závislost?“ vyjádřila se Valinka ráno vposteli třetí den po zavěšení obrazu ahned běžela nahá, stou svou náramnou buclatou prdelkou, zložnice do pokoje. Usadila ji do hrušky ajen zírala. Její pohled působil jako nějaké magické uhranutí. Drahlen ji sledoval.

Co se stalo sjejím tělem? Tak prapodivně se vhrušce rozlilo, nedrží obvyklý tvar! Není to nijak zvlášť pěkný pohled, který by patřil také zarámovat. Musím se jít okamžitě uklidnit do koupelny mrknutím zúzkého okénka sotiskem holuba.

Stojí tam uprostřed jenom bílý slon? Podobný sádrové soše, jako by také byl uhranutý. Mám dojem, že svět se zadrhnul. Divně ztuhnul jako nalité želé do formy na gumové medvídky. Nebo jako perfektně vyšlehaný bílek zvajec, co drží tvar pletené čepice.

Po nějakých deseti minutách se vrátil zpět do pokoje. Valérie seděla stále stejně strnule azírala dál na ten obraz! Drahlen už musel něco udělat, rušila jeho pocity ze zavěšené ikony.

„Vali, už se obleč, nastydneš. Nasnídám se.“

„Jo, dobře, ale to mi řekni, copak je možný, aby ta miniatura byla přesnou kopií originálu, který jsi mi ukazoval?“

Miloval jsem ji, ale někdy mě unavovala. Copak nevěděla, že občas se dějí věci imimo logické chápání? Já ktomu artefaktu chodím jako ke zpovědi. Nepotřebuji si klást takové otázky. Měl jsem ji jako terapii, odváděla mě do jiného, lepšího světa, když se něco zvrtlo.

Uběhlo pár týdnů. Právě stál před svou Toyen, stvořenou zkakaového škraloupu, avduchu kní promlouval. Býval vurčitém transu. Periferně zaslechl, jak Valérie otevírá vchodové dveře aněco zbrkle volá. Kolem svého těla ucítil náhlý průvan. Prásk! Dveře do pokoje, vněmž stál, hlučně třískly. Silným otřesem zčerné tapety padaly přímo před jeho očima kzemi Úsměvy avýkřiky! Nestihl reagovat. Jeho drahá ikona se ve vteřině rozdrolila vnepatrný šedý prach, mezi střepy skla! Nezbylo po ní jediné stopy!

„Podívej! Co uvařím?“