Jazykovědma

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Markéta Gregorová

Jazykovědma – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ETYMOLOGIE

Kapitáne, kam s tou lodí? Aneb ahoj, námořníci!

Slovem ahoj často začíná konverzace a otevírá se jím i tato knížka. Zdánlivě obyčejný pozdrav o čtyřech písmenech totiž ztělesňuje mnohé, co je pro jazyk a vůbec pro náš svět typické. Toužíme po vysvětleních, odpovědích a souvislostech, a kde žádné nenacházíme, tam si je jednoduše vymyslíme. Neradi se smiřujeme s náhodami, a proto v nich hledáme vzorce. Nechceme se spokojit s tím, že některé otázky zůstanou nezodpovězené, a tak si vytváříme výklad světa, který nám dává dokonalý smysl. Na tom samozřejmě není nic špatného – jen je dobré mít tuto skutečnost na paměti, než se spolu ponoříme do jinotajů jazyka.

Teď už se pusťme do putování za kořeny slova ahoj. O jeho původu koluje hned několik hypotéz, které se snaží našemu pozdravu vtisknout hloubku a připsat mu příběh. Jak však nakonec zjistíme, nejpravděpodobnější výklad významu ahoj je současně ten nejjednodušší.

S jistotou víme, že ahoj ve funkci všeobecného pozdravu jsme si vypůjčili od vodáků, kteří na sebe takto tradičně volají na řece. Čeští vodáci tento zvyk převzali od svých německých protějšků, kteří jej předtím zase odkoukali od britských námořníků. A jak na ahoj přišli námořníci? To je právě předmětem sporů.

Jedna interpretace vychází z námořní terminologie a v anglickém ahoy s y na konci vidí kombinaci neurčitého členu a, který předchází podstatné jméno hoy, což v překladu značí loďka. Tato teorie sice tematicky odpovídá námořnímu kontextu, ale jinak se nejeví příliš věrohodně. Pokud by na sebe posádky míjejících se plavidel měly pokřikovat něco jako Pozor, loď!, aby se vyhnuly srážce, jedna loď by o druhé jistě věděla mnohem dříve, než by k ní takové volání přes šumění vln a skřípání stožárů vůbec dolehlo.

Hojně rozšířená je domněnka, podle níž ahoj vzniklo jako zkratka latinského provolání Ad honorem Jesu, tedy Ke slávě Ježíše. Také v tomto případě se jedná spíše o zbožné přání než o prokazatelnou skutečnost. Z toho, co víme o životě na moři, můžeme usoudit, že námořníka bychom našli dříve v putyce či nevěstinci než ve stánku božím. Rovněž problematická je představa námořníka jako latinu ovládajícího učence studujícího ve volných chvílích Bibli. A konečně potíže činí rozpor mezi y na konci anglického ahoy a j na začátku Ježíšova jména, které se v angličtině přepisuje jako Jesus, nikoliv *Yesus.

Co tedy s tím? Máme ještě jeden výklad, který není zdaleka tak fascinující jako ty předešlé, zato působí nejpřesvědčivěji. Podle něj se ahoy vytvořilo spojením citoslovcí ah a hoy, které samy o sobě nemají žádný hlubší význam. Jak se vše skutečně událo, to se nejspíš nikdy nedozvíme – ale tak už to při zkoumání historie jazyka někdy chodí. Nenechejme se tím odradit, protože jak dokládá tato knížka, existuje spousta toho, co bezpečně víme a o čem si na následujících stránkách také povíme.

Pojmy a dojmy

Jakým jazykem mluvíme o jazyce?

Před započetím této knížky jsem si dala předsevzetí, že vás nebudu zbytečně zatěžovat odbornými termity – chci říct termíny. Jenže člověk míní, a kniha mění. Nebojte se, neplánuji vám místo slíbeného povídání o češtině podstrčit slovník cizích slov. Jen chci krátce nasměrovat vaši pozornost k pár pojmům, o které budeme zakopávat prakticky v každé kapitole a na jejichž výkladu se potřebujeme všichni shodnout.

Budeme mluvit převážně o spisovné češtině, ale sem tam přijde řeč i na češtinu hovorovou, nespisovnou či obecnou. Všechny tyto přídomky označují různé jazykové vrstvy. Jazyk si totiž můžeme představit jako cibuli: také má spoustu vrstev a také není vždy jednoduché je od sebe oddělit. Různé lingvistické přístupy navíc rozlišují různé vrstvy a popisují je různými jmény.

Pro naše účely úplně postačí pojetí spisovné češtiny jako královny usazené na špičce pomyslné pyramidy jazykové prestiže – spisovná čeština je dáma, která se pohybuje v kruzích novinářských, politických, úředních, literárních a všude tam, kde se očekává kultivovaný formální projev. (Že tomu tak v praxi někdy není, ponechejme stranou.) Jak její název napovídá, spisovná čeština je primárně psaná, případně jde o předem připravený čtený projev.

O stupínek níže se nachází takzvaná spisovná čeština hovorová, jejíž přívlastek hovorová naznačuje, že se stále pohybujeme ve formálním prostředí, ale komunikujeme především ústně a mluvíme spatra. Tuto variantu jazyka slýcháme obvykle v rádiu, v televizních rozhovorech a v profesním kontaktu typu hovor bankéře s klientem.

Na bronzové příčce coby nejběžnější, nejobyčejnější a nejvolnější styl komunikace si hoví čeština nespisovná, jinak řečeno také čeština obecná. Tou mluví běžný člověk doma i venku, s rodinou i s kamarády, zkrátka všude tam, kde si chce s co nejmenší námahou vyměnit nějaký věcný obsah a je mu úplně ukradené, jestli zní kultivovaně nebo ne. Abychom si všechny tři zmiňované jazykové vrstvy porovnali, uveďme si názorný příklad slova policista v množném čísle: spisovně píšeme policisté, spisovně hovorově říkáme policisti a nespisovně/obecně hlásíme policajti.

Konečně je třeba podotknout, že současný přístup k jazyku je poměrně tolerantní a nehodnotí tu či onu variantu jako lepší či horší, správnou či špatnou; místo toho hovoříme o tom, že ten či onen tvar je v dané komunikační situaci vhodný nebo méně vhodný. Upouštíme také od nálepkování toho či kterého tvaru výrazivem typu to je blbě, to neexistuje, to se nesmí a podobně – můžeme však konstatovat, že ten či který tvar je vytvořený a zapsaný náležitě podle stávajících gramatických a pravopisných pravidel, v opačném případě je proveden nenáležitě. Hurá – zvládli jsme veškerou potřebnou terminologii a teď si zbytek této knížky už můžeme náležitě užít!

Idiomy

Kdo začíná od píky? Přece pikenýři!

Nejdůležitější je začít. Dobré je ale také začít pěkně od začátku. A tak není divu, že pro vyjádření právě této myšlenky máme řadu metaforických obratů. Třeba obrat vzít to z gruntu doslova značí začít od základů, kdy germanismus grunt odkazuje k základu, podstatě či půdě. Ostatně představa půdy ve smyslu hlíny, země či podlahy se objevuje dále ve spojení jít na to od podlahy, které má obdobný význam. A konečně tutéž myšlenku zachycuje ustálené slovní spojení začít od píky, k jehož doslovnému výkladu se musíme na chvíli vrátit do vojenské historie.

Výraz píka se vztahuje k relativně primitivní středověké zbrani skládající se z dlouhého dřevěného bidla zakončeného ostrým kovovým hrotem. Píka je vlastně specifický typ kopí vyznačující se zejména svou délkou, dosahující až šesti metrů, a omezeným využitím – zatímco kratší kopí mohlo posloužit i jako vrhací zbraň, píka se s ohledem na své rozměry hodila pouze jako bodná zbraň. Na bitevních polích se píka uplatňovala během celého středověku, ovšem své největší slávy dosáhla v době třicetileté války mezi lety 1618 a 1648.

Vojáci vyzbrojení píkou se nazývali pikenýři a v armádní hierarchii zastávali nejnižší postavení. Důvodem byla jejich celkem snadná dostupnost a nahraditelnost. Středověcí vojevůdci se příliš nezaobírali myšlenkou, že lidský život je nenahraditelný, a brali v úvahu pouze ekonomické a praktické faktory. Vyrobit píku bylo poměrně levné a vycvičit pikenýra poměrně rychlé. Pikenýrem se mohl stát (s drobnou nadsázkou) každý, kdo měl kus dřeva a dokázal s ním zhruba manipulovat. Noví rekruti proto obvykle začínali s píkou, jinak řečeno od píky, a teprve poté se někteří z nich mohli vypracovat na vyšší pozice. Píkami už se dnes naštěstí nebodáme, ale přísloví o píce se nám v jazyce zachovalo dosud.

Pravopis

Na lyžích se nelíhá aneb proč ližiny nejsou lyže

Kam s lyžemi, když vyrážíte v zimě na hory? To je jednoduché – lyže přece patří na ližiny! Ale počkat: když jsou lyže vyjmenované slovo a píšou se s y, proč se v ližinách objevuje naopak i? Není to ani chyba, ani náhoda. Pravopis se řídí etymologickým původem slova, a ačkoliv se lyže a ližiny na první pohled tváří jako příbuzné, ve skutečnosti se do jedné rodiny nepočítají.

Výraz lyže je oproti ližinám mladšího data a do češtiny byl převzatý z ruštiny koncem devatenáctého století. O předešlém vývoji tohoto slova více s jistotou nevíme. Výraz ližiny zato máme spolehlivě doložený už ve spisech našeho národního obrozence Josefa Jungmanna, konkrétně v druhém dílu jeho Slovníku česko-německého, který vyšel v roce 1836. Jungmann v něm uvádí heslo ližiny jako synonymum podstatného jména líha. To zatím příliš nevysvětluje, ale nebojte se, už se dostáváme k věci.

Začneme analogií: Na hromech líháme, na hromech vstáváme. Je teho potřeba? Musí to bét? Citovanou repliku si možná pamatujete z povinné školní četby. Pochází z divadelní hry Maryša bratří Mrštíků, obecně známé také jako drama o otráveném kafi. Zde nás zajímá hovorový tvar líhat, který si v kontextu celé uvedené věty jistě správně spojíte se slovesem ležet, respektive s jeho nedokonavou variantou lehávat. To, na čem něco leží, se jedním slovem označuje jako líha. A jak už bylo řečeno, synonymem líhy jsou ližiny.

Pod pojmem ližiny si představme typicky kulaté klády naskládané vedle sebe na zemi a využívané k posouvání těžkých břemen tam, kde není k dispozici strojová síla. Termínem ližiny se také technicky označuje přistávací podvozek vrtulníku, na který stroj dosedá na zem. A konečně ližiny jsou pojmenováním pro nosné lišty na střeše osobního auta, díky kterým můžeme bezpečně převážet kupříkladu lyže.

Ližiny se tudíž od lyží liší pravopisně i významově. Zatímco ližiny jsou primárně koncipované jako podklad a opora pro předměty na nich spočívající, hlavním účelem lyží je umožnit lyžaři klouzavý pohyb po sněhu. I pokud na lyžích upadnete a pasivně na nich ležíte, pořád to budou lyže s y a pořád se budou odlišovat od ližin s i. A teď už víte proč.