Anna Zelendová

ALICE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Anna Zelendová, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 177. a 136. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-03-3 (epub)

ISBN 978-80-88516-04-0 (mobi)

Prolog

Bylo pozdní odpoledne, když Alice vytáhla ze schránky těžký dopis. Obálka voněla novotou. Rozlepila ji se zatajeným dechem. Když přečetla první řádky, oči se jí rozzářily. Přijali ji na střední školu, což znamenalo možnost začít znovu, daleko od šepotů a předsudků.

S dopisem v ruce utíkala od schránky zpět k domku. „Babi, vzali mě!“ vykřikla, když vrazila do kuchyně. Babička se ohlédla přes rameno ke dveřím. Okamžitě přestala válet těsto a ruce plné mouky si otřela do zástěry.

„No to je teda radost!“ pronesla a v očích se jí třpytila směs pýchy a úlevy.

Než se nadály, přiřítila se Hanča. Jakmile slyšela novinu, bylo jasné, že úspěch musí oslavit, nejlépe malou zábavou ve vedlejší vesnici. Konala se každý rok kvůli blížící se škole a konci prázdnin. Tam mohly tančit a na chvíli zapomenout na starosti.

Babička váhala. „Jen do půlnoci, Alice,“ řekla nakonec. „Slib mi, že budeš doma včas.“

„Slibuju,“ odpověděla bez zaváhání.

Ale tu noc se něco změnilo. Alice s Hančou netušily, že několik hodin, které měly být oslavou, přinese něco, co nikdo z nich nečekal. Něco, co možná navždy zůstane zahalené v tichu té noci.

1. Ráno ve škarpě

Alice se probrala z těžkého spánku, hlava jí třeštila a v ústech cítila sucho. Tráva pod jejími dlaněmi byla ještě vlhká od ranní rosy a drobné kamínky se jí bolestivě zarývaly do kůže. Opatrně se pohnula, stále otupělá. Pomalu otevřela oči, mžourala na světlo, které se proplétalo mezi stébly trávy. „Kde to jsem?“ zašeptala zmateně. Připadala si jako ztracená v mlze. Tělo ji bolelo, každý pohyb připomínal včerejší neobyčejnou noc.

Když se opatrně převalila na bok, zjistila, že leží v příkopu u silnice. Kolem sebe spatřila rozeseté odpadky. Rozbité plastové lahve a plechovky, igelitové sáčky a noviny. Povalovala se támhle její taška? Rozeznala známou hnědou barvu své tašky přes rameno, teď navíc obalenou v prachu.

„Co se stalo?“ V mysli se jí jako v mlze začaly objevovat záblesky včerejších událostí. Hudba, smích, tváře, co nepoznávala. Viděla, jak zvedá skleničku s alkoholem, pak nic... Představa, že se potulovala podél silnice, ji náhle ochromila hrůzou. Kde je Hanča?

Na chvíli zůstala ležet nehybně a hleděla na zataženou oblohu. Mraky byly těžké, jako by se chystaly každou chvíli spustit déšť. Musím se vrátit domů, pomyslela si. Co řeknu babičce?

Pomalu se zvedala, ale žaludek se jí vzpouzel. S každým nádechem cítila, jak jí bublá v břiše nevolnost. Když se pokusila postavit na nohy, kolena se jí podlomila. Přidržela se větve nízkého keře a chvíli klečela se skloněnou hlavou, zhluboka dýchala. Vítr jemně pofukoval a přinášel s sebou vůni vlhké hlíny a zvuk lesa v dálce.

Jemný vítr jí ovál obličej. Cítila kapky na čele, a tak je ihned setřela pravým rukávem své bundy. Myšlenkami se vrátila k domovu. K babičce. Hlavou jí prolétl obraz staré ženy, jak sedí na gauči v kuchyni a čeká na Alici.

Rychle vytáhla z bundy telefon. Viděla spoustu zmeškaných hovorů a čas ukazující něco po páté hodině ráno. V kapse bundy nahmatala malý předmět. Vytáhla ho a překvapeně zírala na drobný modrý kámen o velikosti knoflíku. Kde se tam vzal? Nikdy nic takového neviděla, natož aby ho měla u sebe. Byl chladný na dotek. Jak ho převracela mezi prsty, zdálo se jí, že na něj podivně působí světlo. Nebyla si jistá, ale na okamžik by přísahala, že se kámen jemně zaleskl. Zamračila se. Hodila mobil do tašky, stáhla si kapuci přes hlavu a kámen rychle schovala zpět do kapsy. V tu chvíli pro ni byl zcela nepodstatný.

Alice zamířila k silnici a opatrně našlapovala na nerovném povrchu, když jí znovu celým tělem proběhla bolest. Určitě bude mít spoustu modřin. Nevolnost a pocit viny se jí držely jako stín, narůstaly s každým krokem. Jak tohle vysvětlím babičce? Hlava jí třeštila nejen z následků pití, ale také z představy, jak bude muset čelit babičce, která jí věřila, že se vrátí v pořádku a včas.

Když se konečně zorientovala, kde je, vydala se domů. Cesta byla dlouhá a každým metrem těžší.

S babičkou žily v domě blízko lesa. Alice milovala přítomnou vůni přírody a klid. Vždy jí to připomínalo, že ať se stane cokoli, domov je místo, kde najde bezpečí. Teď, když se vracela po neklidné noci s pocitem viny a lítosti, si připadala ve známém prostředí jako cizinec. Po chvíli chůze se jí konečně před očima začal rýsovat jejich malý domek s oprýskanou omítkou a zahradou plnou pestrobarevných květin.

Zastavila se před brankou. Když ji otevírala, ozvalo se vrzání. Snad nikdy si nepamatovala, že by se branka otevřela bez skřípání. Co řeknu? Srdce jí bilo o to rychleji, čím víc se blížila k domovu.

Náhle se z domu ozval zvuk. Babička otevřela okno. Alice rychle zatajila dech a pevně sevřela ruku v kapse, do dlaně se jí dostal záhadný modrý kamínek, takže ho teď ze všech sil svírala. Babička si ji nevšimla. Co jsem to udělala? Pomalým krokem zamířila ke dveřím, vědoma si, že se tomu stejně nevyhne.

Dveře se otevřely s tichým vrznutím, když Alice vkročila do předsíně. Snažila se, aby její kroky byly co nejtišší, ale prkna pod nohama ji zradila a podlaha zaskřípala. V domě převládalo šero, jen slabé světlo z kuchyně prozrazovalo přítomnost někoho v domě.

Alice sotva stihla přejít jednu místnost, když se ve dveřích kuchyně objevila babička. Měla bledý obličej a oči podlité únavou, jako by celou noc nespala. Což se zřejmě zakládalo na pravdě. Ve chvíli, kdy spatřila Alici, jí v očích zajiskřil záblesk úlevy, který ale rychle vystřídal vztek.

„Kde jsi byla?“ prolomila ticho babička hlasem plným emocí. „Říkala jsi, že budeš doma do půlnoci!“

Alice se nervózně ošila. „Já vím, babi... ale veselka se trochu protáhla, s Hankou a jejími přáteli - “

Babička ji přerušila. „Trochu protáhla?! A ty si myslíš, že je v pořádku, že se touláš někde až do rána? Kde jsi byla? Vždyť jsem o tebe měla strach!“

„Nic se mi nestalo,“ pokusila se Alice uklidnit situaci, ale věděla, že její slova jsou prázdná. „Měla jsem mobil...“

„Mobil!“ vybuchla babička, její hlas se náhle zvedl. „Volala jsem ti snad stokrát! A ty jsi ani jednou nevzala telefon! V hlavě mi kolovaly ty nejhorší scénáře! Myslela jsem, že tě někdo unesl, že se ti něco stalo!“

„Telefon jsem měla, ale neslyšela ho zvonit. Kdybych si toho všimla, tak ti to okamžitě zvednu,“ přiznala Alice tiše a sklopila hlavu. „Promiň, babi.“

Babička na ni chvíli jen zírala a snažila se vstřebat celou situaci. „Alice, víš vůbec, co jsi mi udělala?“ Na chvíli se odmlčela, jako by snad hledala odpověď v jejích očích. „Celou noc jsem nespala, jen jsem chodila po domě a myslela na to, kde se touláš. A teď se vrátíš, jako by se nic nestalo, a ještě...“ Její hlas se zlomil, když si v šeru místnosti všimla něčeho jiného. „Co se ti stalo s vlasy?“

Alice si sáhla po prameni vlasů a po pohledu na něj si vzpomněla, co se přihodilo. S Hankou si impulzivně obarvila vlasy na červenou. „To... no, s Hankou jsme...“

„Obarvila sis vlasy?“ babička vydechla v šoku. „Kdo ti to dovolil? To přece nemůžeš jen tak udělat!“

„Babi, jde jen o vlasy,“ pokusila se bránit, i když věděla, že zareaguje jinak.

„Jen vlasy?“ Babička se nevěřícně podívala na Alici. „Nejde jenom o vlasy, Alice, ale jak se chováš! Touláš se po nocích, nebereš mi telefon a vrátíš se s červenými vlasy, jako by to bylo to nejmenší!“ Hlas se jí třásl z emocionálního napětí.

„Já... chtěla jsem jen oslavit přijetí na střední školu,“ pípla Alice. „S Hankou a jejími přáteli.“

„Takže oslavuješ a já tady trnu strachy, jestli jsi vůbec v pořádku?“ Babička zasupěla, aby dala jasně najevo, jak je to hrozné a obrátila se k Alici zády. Přesunula utěrky ze strany na stranu, čímž si dávala čas na další odpověď. „Alice, nechci ti kazit zábavu. Já jen... Bože, starám se o tebe jen já. Je to na moji zodpovědnost. Víš, že na tebe nikdo jiný nedohlédne. Kdyby se ti něco stalo...“

Babička ztichla a Alice se cítila ještě hůř. Věděla, že má pravdu. Místo, aby řekla něco na svou obranu, přistoupila k babičce a tiše zašeptala: „Promiň, babi. Nechtěla jsem tě vyděsit.“

Babička zůstala chvíli ticho, ale pak se otočila k vnučce. „Víš, já tě jen nechci ztratit,“ pronesla tiše a v očích se jí leskly slzy. „Ty jsi všechno, co mám.“

Alice přikývla a sklopila hlavu. „Už to neudělám. Slibuju.“

Babička si povzdechla. „Doufám, že slib dodržíš.“

Alice stoupala po schodech do svého pokoje, každý krok se jí zdál těžší a těžší. Tělo jí ovládala únava po dlouhém večeru, ale hlavu měla stále plnou myšlenek. Pomalu otevřela dveře do pokoje a s tichým povzdechem se svalila na postel. Polštář ji objal měkkostí a okamžitě zavřela oči.

Netrvalo dlouho a upadla do hlubokého spánku. Zdálo se jí, že pluje někam daleko od reality...

Najednou se ocitla na pláži. Nikdy vlastně moře neviděla, přesto se jí teď pod botami sypal písek a slunce hřálo na kůži. Moře se vlnilo jako nekonečný modrý koberec. Obloha se ukazovala zbarvená do jemného růžového odstínu soumraku a vzduch prosytila vůně soli a tepla. Alice nevěděla, jak se sem dostala, ale necítila strach. Naopak, vše působilo zvláštně klidně, skoro až magicky.

Když se rozhlížela kolem sebe, všimla si postavy stojící na pláži. Nějaký mladík, stál klidně, jeho profil se rýsoval proti zapadajícímu slunci, a aniž by Alice věděla proč, něco ji k němu táhlo. Ten pocit, jako by ho znala odjakživa, přestože ho viděla poprvé.

Pomalu se k němu vydala. Každý krok po písku jí připadal lehký, jako by sama plula. Když se ocitla dost blízko, spatřila jeho tvář. Pomyslela si krásný, skoro neskutečný. Jeho hluboké zelené oči ji sledovaly s nevyřčeným tajemstvím. Alice se pokusila promluvit, ale slova se jí zadrhla v hrdle. On také nic neřekl, a přesto v jeho pohledu viděla všechno, co potřebovala vědět.

Nakonec se jí podařilo ze sebe vypravit několik slov. Těch nejdůležitějších: „Kdo jsi? Kde to jsem?“

Mladík na ni hleděl mlčky a oči mu zářily zvláštní klidnou jistotou. Když nakonec promluvil, jeho hlas ji učaroval. „Všechno se dozvíš, až přijde čas,“ řekl. Jeho odpověď sice zněla tajemně, ale zároveň uklidňovala. Alice cítila, že má trpělivě čekat, její zvědavost ale sílila každou minutu.

Mladík ji vzal za ruku a vedl k loďce připoutané na břehu. Alice cítila jeho dotek – pevný, ale přitom jemný, jako by ji chránil. Společně nastoupili na loďku a bez jediného slova vyrazili na moře.

Alice se usadila na dřevěné lavici a nechala si větrem čechrat vlasy. Loď se pohybovala tiše, téměř bez odporu, jako by proplouvala skrz realitu i čas. Dívka se občas otočila k mladíkovi, který stál na přídi a díval se do dáli s klidným, ale hlubokým výrazem. Neříkal nic a Alice pociťovala, že ticho mezi nimi je plné nevyřčených slov. Každé tiché vlnění vody, každý závan větru bylo nějak důležité, jako by vše mělo svůj skrytý význam.

Slunce začalo pomalu klesat za obzor, obloha se změnila na zlatou a růžovou a všechno kolem vypadalo jako z pohádky. Každá chvíle strávená s neznámým mladíkem byla naplněná zvláštní něhou a tajemstvím, které se jí líbilo, i když ho nechápala.

Alice zavřela oči a nechala se unášet. Ten pocit bezpečí, klidu a jemné romantiky ji naplňoval.

Nakonec, když loďka zastavila, mladík se k ní obrátil. Oči měl stále plné neznámého, ale tentokrát jí věnoval letmý úsměv. „Už brzy,“ zašeptal, než se vše okolo rozpouštělo do mlhavých barev snu.

Alice se probudila. Ležela ve svém pokoji, srdce jí bilo rychleji než obvykle a její mysl byla plná otazníků. Kdo byl ten mladík?

Hodiny odbíjely poledne. Bolest hlavy oznamovala, že celý dnešek stráví s kocovinou. Na nočním stolku objevila sklenici s vodou a piškoty. Dokonce nachystaný i kbelík u postele. Smutně se pousmála. Vděčností, že jí to babička nachystala, ale styděla se, že to pro ni musela udělat.

Vzbudila se až druhý den ráno. Dlouho jen smutně koukala do zdi a přemýšlela, co vše se událo včerejšího dne: strach z toho, kde se probudila, hádka s babičkou. Myšlenky jí vířily hlavou. Zamrkala, rozespale zvedla hlavu z polštáře, pomalu vstala a šourala se dolů do kuchyně, kde už cítila vůni čerstvě uvařené kávy a smažených vajíček.

„Dobré ráno,“ pozdravila tiše a posadila se ke stolu.

Babička na ni jen kývla, ale neřekla ani slovo. Alici mlčení dusilo. Babička se stále neuklidnila. Sedla si naproti ní, pohledem ji sledovala a chvíli pouze tiše jedla.

„Alice,“ začala babička po dlouhém tichu, „už jsem ti řekla, co si myslím o tom, co se stalo včera. Ale něco ti ještě musím zakázat.“ Její hlas byl pevný, rozhodný. „Na měsíc ti beru mobil. Žádné tancovačky, žádné večerní vycházky, žádná Hanča. Tím ti dám čas přemýšlet o tom, co jsi udělala.“

Alice sklopila pohled k talíři. Neměla na to, aby se hádala. Pořád ji mrzelo, že babičku vystrašila.

„Rozumíš mi?“ zeptala se babička, tentokrát naléhavěji.

„Ano,“ zamumlala, ale v jejím hlase slyšela hořkost.

Zanedlouho na dveře zaklepala Hanča. Alice se postavila a chtěla jít otevřít, ale babička byla rychlejší. Hanča stála u dveří s úsměvem, netušící, co se doma právě odehrává.

„Dobrý den, paní Nováková, je Alice doma?“ zeptala se Hanča vesele.

Babička se zamračila, ale snažila se být klidná. „Je, ale má zaracha, Hančo. Nepůjde ven a ty bys měla jít domů. Nějakou dobu se nebudete vídat.“ Znělo to přísněji, než Alice očekávala. Hanča na moment zaváhala, překvapená babiččiným tónem.

„Ale...“

„Žádné ale,“ přerušila ji babička. „Přijď za měsíc.“

Alice tiše stála v koutě, sledovala, jak Hanča sklopila oči a beze slova se otočila a odešla. Poté babička prudce zavřela dveře a obrátila se zpět k Alici.

„Do pokoje,“ nařídila jí. Alice věděla, že odpor by byl marný, a tak poslechla a zamířila po schodech nahoru.

O pár minut později někdo opět zaklepal na dveře. Tentokrát šlo o sousedku Zdeňku, která vešla dovnitř bez pozvání, jako by zde bydlela. Chodila často, takže už to nikomu nepřišlo zvláštní.

„Ahoj, Lenko,“ začala, jakmile zavřela dveře, „že se něco děje? Viděla jsem totiž Hanču, jak jde domů jako zmoklá slepice. Co se stalo?“

Babička se posadila, povzdychla si a podala jí šálek kávy. „Alice byla na oslavě a nevrátila se o půlnoci, jak mi slíbila, ale až další den ráno. A ke všemu se vrátila s nabarvenými vlasy. Na červeno! Bála jsem se, Zdeňko. Celou noc jsem nemohla spát.“

„Ach, je to těžké, vím. Ale víš, jaké jsou ty mladé holky. Nejsou zlé, jen někdy přehánějí. Vzpomínám, jak já sama dělala hlouposti,“ usmála se a snažila se situaci zlehčit. „Jsi na ní moc přísná.“

Babička zavrtěla hlavou. „Nechci, aby skončila jako její rodiče. Bojím se, že se to bude opakovat. Každý den se bojím. A oni? Kde jsou? Bůh ví kde! Nikdy o ni nestáli.“

Zdeňka ji vzala za ruku, přisedla si blíž a podívala se jí do očí. „Já to chápu, ale Leni, nesmíš se nechat tím strachem pohltit. Alice není její matka. Je to jiný člověk a potřebuje tě. Potřebuje, aby ses nebála, ale věřila jí. Dávej jí prostor.“

Babička si otřela slzy, které jí začaly stékat po tváři. „Jen nechci udělat chybu.“

*

Celý měsíc se stal pro Alici nekonečný. Bez mobilu, bez venkovních aktivit, až na rozdávání letáků. Neustále doma s babičkou, která na ni dohlížela jako sokol na svou kořist. Každý den se vlekly hodiny stejně pomalu. Alice dodržovala babiččina pravidla, snažila se najít nové způsoby, jak zabít čas, ale v myšlenkách se neustále vracely sny.

Sny o mladíkovi, kterého nemohla dostat z hlavy. Neznala jeho jméno, ani odkud pochází, ale s každým snem se jí zdálo, že ho zná o trochu víc. Díval se na ni tiše a hluboce. Ve snech málokdy promluvil, ale jeho přítomnost ji naplňovala klidem. Někdy se obyčejně dlouho procházeli po pláži nebo po neznámé louce. Jindy jí ukazoval svět, jaký nikdy neviděla – neexistující města, podivná místa plná záhadných bytostí. Alice pociťovala, jak jejich vztah ve snech roste, jako kdyby mezi nimi vznikalo neviditelné pouto. Skoro každou druhou, někdy až třetí noc, se jí do snů vloudil.

Když konečně uplynul měsíc, oddechla si. Babička dodržela, co řekla. Přesně na den jí vrátila mobil a povolila venkovní aktivity. Hned využila volnosti a ještě tentýž den navštívila Hanku.

Alice se připravovala na blížící se velký den – babiččiny narozeniny. Celou dobu si pečlivě šetřila z brigády, kde roznášela letáky po vesnici. Měla v mysli i dárek, co jí pořídí. Věděla, že babička si už dlouho přála krásný červený kabát, který obdivovala ve výloze krámku. Letos jí ho pořídí, musí se přece pořádně omluvit.

Vzala si našetřené peníze, pečlivě je spočítala a zamířila do obchodu. Když držela kabát v rukou, pohltil ji zvláštní pocit. Babička by ho nečekala, zvlášť ne teď, po měsíci napětí. Byla si ale jistá, že jí dárek udělá radost. Uložila kabát pečlivě do tašky a vydala se směrem k Hanče, která jí slíbila, že ho u sebe schová, aby ho babička náhodou nenašla.

„Tady je, Hani,“ řekla Alice s úsměvem, když jí předávala tašku. „Moc se těším, až uvidím babiččin obličej, až ho rozbalí.“

Hanča si vzala kabát a schovala ho do skříně. „Neboj, dopadne to skvěle! Překvapíme ji.“

Alice se usmála a najednou na chvíli zapomněla na všechny starosti posledních týdnů. Měsíc plný napětí byl za ní a ona se konečně cítila volněji. Možná, že dnes půjde o první krok k návratu věcí do normálu.

2. Oslava

Alice se probudila s tichým povzdechem. Oči měla ještě těžké ze spánku, ale mysl byla stále ponořená do světa snů. V jejím nitru ještě dozníval zvláštní pocit blízkosti, který zažívala pokaždé, když se setkala se záhadným mladíkem. Ty zelené pronikavé oči ji opět sledovaly. A ty hnědé, lehce vlnité vlasy, mu padaly do tváře. Rysy zůstávaly jen částečně jasné, jako by tvář mírně zahaloval jemný závoj. Ale oči... ty oči jí utkvěly v mysli.

Zvedla se a protáhla si tělo, jako by ze sebe chtěla setřást poslední zbytky snu. Už měsíc a půl uplynulo od chvíle, co se poprvé objevil. Od té doby jí nedával spát. Představoval neodmyslitelnou součást snů každou druhou noc, ale pokaždé, když se ho odvážila zeptat na jméno, na něco osobního, okamžitě zmizel. Jako by existovalo nepsané pravidlo, že na otázky nesmí odpovídat.

„Musím si zvyknout, že se ho nemůžu ptát na nic, co nesouvisí se snem,“ zamumlala si pro sebe. Působilo to podivně – mít v sobě tolik otázek, a přitom vědět, že žádná z nich nesmí být vyslovena. Možná to tak bylo správně. Vždyť ani nevěděla, jestli je skutečný, nebo výplodem vlastní fantazie.

Přesunula se k oknu a podívala se ven na vesnici, kde se pomalu probouzel nový den. Dnešek představoval výjimečný čas, slavily se babiččiny narozeniny. Alice na tento den myslela celé týdny, připravovala se a plánovala, jak ji překvapí. Hanča jí pomáhala a přinesla ten nejlepší dárek, tolikrát obdivovaný kabát ve výloze vedle krámku, kde pracovala.

„Dnes to musí být perfektní,“ zašeptala si Alice a zatřásla hlavou, aby zahnala myšlenky na mladíka ze snů. „Musím se soustředit.“

Rozhodla se, že zamíří do kuchyně, kde cítila vůni čerstvě uvařené kávy. Sousedka Zdeňka dorazila brzy ráno a pomohla s přípravami. Patřila k lidem, co nikdy nečekají na pozvání, tvořila již součást rodiny a Alice si to tak přála. Zdeňka se vždycky postarala o oživení domu.

„Dobré ráno, Alice,“ usmála se na ni Zdeňka, když vešla do kuchyně. „Vypadáš, jako bys celou noc nespala.“

Alice se krátce zasmála, i když cítila, že je to pravda. „Spala jsem, jen špatné sny...,“ odvětila a přisunula si kávu. Zdeňka zpozorněla.

„Sny?“ sedla si ke stolu a upřela na Alici starostlivý pohled. „Měla bys o tom mluvit s někým... třeba s babičkou.“

„Ne, v pohodě,“ mávla rukou, ačkoliv věděla, že to jen tak nenechá. Měla o všechno starost, a když na někoho upřela svůj zrak, nevzdala se, dokud nedostala odpovědi.

„Dobře, ale pokud trvají pořád, možná bys je neměla ignorovat,“ dodala Zdeňka, vstala a vrátila se k přípravám na oslavu.

Alice pokrčila rameny a koukla na hodiny.

„Hanča dorazí každou chvíli,“ zamumlala si pro sebe. Hanča přinese kabát, ten krásný červený kabát na šněrování s černými knoflíky. Byla ráda, že se jí podařilo naspořit na něco tak výjimečného. Až dárek předá, stane se splněným snem. Už se moc těší.

Jenže, ať se snažila jakkoliv, myšlenky na mladíka ji stále pronásledovaly. Měla by být nadšená z oslavy, soustředit se na všechny povinnosti, ale mysl se neustále vracela ke snům. Zamilovává se do něj? Jde o lásku? Nemůže se přece zamilovat do někoho, koho nikdy nepotkala. A přesto jí ten hluboký a nezměrný pocit nedal pokoj.

Nesmím na to teď myslet, napomenula se v duchu. Věděla, že kdyby babička nebo Zdeňka poznaly, že se s ní něco děje, začaly by se vyptávat, což opravdu nechtěla. Musela se soustředit na oslavu.

Alice přešla zpět do svého pokoje, rychle se převlékla a nachystala, aby se vrhla na pomoc s přípravami. Babička už dávno pracovala. Mezitím vše připraví, Zdeňka všechno kontrolovala.

Hanča se blížila, s ní i jistota, že oslavu zvládnou.

Jakmile zaznělo zaklepání na dveře, rychle seběhla dolů a otevřela. Hanča stála na prahu, usmívala se od ucha k uchu a v ruce držela velkou a pečlivě uzavřenou tašku.

„Mám ho,“ oznámila vítězoslavně.

Alice se neubránila úsměvu. „Perfektní. Babičku překvapíme!“

„Schovala jsem ho tak dobře, že by ho nenašla ani s detektivem,“ zavtipkovala a obě se zasmály.

Společně vešly dovnitř a Alice se cítila lehce uvolněná. Kabát tady, všechno připravené a oslava pod kontrolou. Ale někde hluboko uvnitř ní stále přetrvávala neodbytná otázka: Kdo je mladík ze snů?

Alice a Hanča se po chvíli plánování pustily do akce a zamířily rovnou do kuchyně. „Tak jo, začneme dortem,“ navrhla Alice a vytahovala potřebné suroviny z lednice a skříní. Na stole přistál balíček čerstvého špenátu, vajíčka, mouka a cukr.

„Babiččin mechový dort... Ten je vždycky hit,“ povzdechla si Alice a začala čistit špenát.

„Jsem zvědavá, jak vlastně chutná,“ prohodila Hanča s úsměvem a pomohla Alici špenát rozsekat na jemné pyré.

„Nejdřív musíme vyšlehat vejce s cukrem,“ řekla Alice a už se chopila mísy a metličky. Společně s Hančou postupně šlehaly cukr s vejci, dokud směs nebyla krásně nadýchaná.

„Teď přidáme olej a špenát,“ pokračovala Alice a jemně vmíchala do směsi špenátové pyré. Hanča mezitím odměřila šťávu z citronu a nalila ji do těsta. „Nakonec mouku s práškem do pečiva a můžeme to dát péct.“

Když bylo těsto hotové, nalily ho do dortové formy. Alice ještě rychle zapnula troubu na 180 stupňů. „Musíme si pohlídat, aby nebyl na povrchu moc hnědý. Vrchní část dortu potřebujeme později na posypání.“

Dort vložily do trouby a Hanča se otočila k rohlíkům. „Tak co, půjdeme na jednohubky?“

Rohlíky na stole už čekaly na krájení. Alice vzala nůž a rychle je rozkrájela na tenké plátky. „Pomazánkové máslo s česnekem tvoří základ. Víš, jak to dělá babička, ne?“ zeptala se Alice a podívala se na Hanču, která už začala chystat ingredience.

„Jasně, pomazánkové máslo, česnek, sůl a pepř,“ přikývla Hanča a vzala struhadlo na česnek. Do misky dala dvě velké lžíce pomazánkového másla a přidala tři stroužky česneku.

„Aby to mělo pořádný říz,“ zasmála se Alice, když Hanča přidávala sůl a pepř. „Promícháme a můžeme natírat.“

Hanča natírala jednohubky pomazánkou, zatímco Alice se pustila do zdobení. „Tyhle budou s hroznovým vínem a mandarinkou,“ řekla Alice a jemně přidala kousky ovoce na vrch jednohubek.

„A další s klobáskou a sýrem,“ přidala Hanča a připravila další várku rohlíků. Každý kousek klobásky na jednohubkách byl pečlivě položený vedle plátku sýra.

V tu chvíli do kuchyně vstoupila Zdeňka. „Holky, to jsem já!“ zavolala vesele a v ruce držela obrovský tác plný chlebíčků.

„Zdeňko, jsi zlatá,“ usmála se Alice a rychle jí uvolnila místo v ledničce. „Polož to tady, ještě jeden tác jednohubek a můžeme dělat oběd. Ujmeš se, prosím, polévky?“

„Vidím, jste šikovné. Dobře, udělám cibulačku s topinkou a sýrem,“ svou práci vložila do lednice vedle hotových jednohubek. „Ty chlebíčky jsou s bramborovým salátem a šunkou, zdobené sýrem.“

„Díky moc, budou skvělý,“ řekla Hanča a začala připravovat stůl. Krásný květinový ubrus, příbory a sklenice. Jakmile nachystala stůl, šla pomoct zpět do kuchyně.

V tu chvíli byl mechový dort hotový, Alice ho vytáhla z trouby a nechala vychladnout. Zatímco se dort chladil, holky se pustily do přípravy náplně.

„Vyšleháme smetanu se ztužovačem, vmícháme tvaroh a cukr podle chuti,“ komentovala Alice postup, zatímco kamarádka šlehala smetanu. Nakonec směs vyšlehaly do krémové konzistence a připravily se na kompletování dortu.

„Dort vykrojíme do kulata, rozkrojíme v půlce, rozdrobíme odkrojky a na závěr je jimi posypeme,“ řekla Alice, vykrojila kruh a oddělila horní část korpusu. Když dort rozdělily na poloviny, namazaly spodní část náplní, přiklopily vrchní část a celý dort potřely zbylým krémem. Na závěr rozdrobené odkrojky nasypaly na vrch a ozdobily dort lesním ovocem z misky. A šup s ním do lednice.

Alice se rozhlédla po kuchyni, kde vládl drobný chaos.

Hanča obkládala tác novými jednohubkami, zatímco Zdeňka míchala v hrnci cibulačku, jejíž vůně se nesla celým domem.

„Teď dej pozor, Alice,“ upozornila Zdeňka, která stála u sporáku s vařečkou pevně v ruce. „Starý babský recept. Dostala jsem ho od své maminky. A ty topinky – to je klíč. Musí být krásně křupavé, aby se rozmočením v polévce úplně nerozpadly.“

Alice se na ni skepticky podívala. „Takže polévku nalijeme přímo na topinky se sýrem?“

„Samozřejmě,“ přikývla kuchařka vážně. „Magie. Když uděláš vše správně, sýr se hezky rozteče a topinka nasákne vývarem, ale zůstane pevná. Delikatesa, kterou jsme milovali v dětství.“

„Tím si nejsem úplně jistá,“ uchechtla se, zatímco se vrhla na umývaní nádobí.

„Mládí dneska nic neví,“ mávla rukou Zdeňka a vrátila se k míchání. „Až ochutnáte, budete zpívat jinou písničku.“

Alice mezitím dokončovala hranolky. „Dobře, hranolky jsou hotové. Zbývají kuřecí plátky.“

„Ty udělám já,“ nabídla se Hanča. „Včera jsem doma tvořila něco podobného. Kdo by nemiloval broskev a sýr na mase?“

„Správně,“ pochválila ji Zdeňka. „Ale maso musí být dobře opečené, ať to babičce nezkazíme. Ona si potrpí na dobré jídlo.“

Alice přikývla a začala chystat na stůl talíře. Mezitím Zdeňka vzala opečené topinky, položila na ně plátek sýra a podala je Alici, aby je vložila do talířů, kde budou zalité horkou cibulačkou. „A je hotovo,“ prohlásila s uspokojením, nesoucí cibulačku v terině na stůl. „Naše poctivé jídlo. A věřte mi, že babička si připomene staré časy.“

„Voní božsky,“ přiznala Alice, když ucítila, jak vůně z teriny zaplnila obývák.

Hanča v kuchyni opékala poslední kuřecí plátek a hned odvětila: „Jestli bude babička protestovat, protože přeháníme, řekneme, Zdenčina vina.“

Zdeňka se zasmála. „Já ráda. Přijdu ráno a z kuchyně už neodejdu. Ale i tak si babička nestěžuje. Zná mě, vaření je moje vášeň.“

„Tak jo, ještě na kuřecí plátky přidáme broskev, sýr a hurá s nimi do trouby“ zavelela Alice. Hanča vložila plátky do trouby podle příkazu. Za chvíli už všechno konečně hotové – vonící cibulačka s topinkami, křupavé domácí hranolky, šťavnaté kuřecí plátky s broskví a sýrem. Kuchyně zářila upraveností a vůní, kterou by mohl závidět i ten nejlepší šéfkuchař.

„Myslím, hotovo,“ řekla Alice s úsměvem. „Teď už jen čekat na babičku.“ Ještě holky zařídily, aby ji na procházce z práce zastavila známá a ony tak vše stihly.

„Překvapení bude dokonalé,“ dodala Zdeňka a spokojeně si otřela ruce do utěrky.

Hotovo! Stůl krásně prostřený, balónky, girlandy zavěšeny nad stolem a barevné svíčky čekaly na zapálení.

„Jasná radost,“ dodala Zdeňka a pohladila Alici po rameni. „Ještě že máme tak šikovné ruce!“

Babička vešla do dveří unavená, ale když uviděla nazdobený obývák a voňavou polévku z dětství na stole, zůstala stát jako opařená. Chvíli nevěřícně koukala na výzdobu, pak se jí do očí nahrnuly slzy. „Co to... Co to má znamenat?“

Alice k ní okamžitě přiskočila a objala ji kolem ramen. „Všechno nejlepší, babi!“

„Holky,“ babička ztěžka vydechla a utřela si slzy z koutků očí. „Já... Já nemám slov. Tohle jste přece nemusely.“

„Ale musely,“ odpověděla Hanča s úsměvem, zatímco dolévala dětské šampaňské do skleniček.

„Zasloužíš si, protože všem pomáháš. Zdeňka nám taky hodně pomohla,“ dodala Alice, když se Zdenka vynořila z kuchyně s naběračkou v ruce.

„Jo, já se nemohla dočkat, až ti všechno ukážeme,“ řekla Zdeňka se spikleneckým úsměvem. „A kromě toho – kdy jindy mám příležitost vařit a péct pro víc lidí než jen pro sebe?“

Babička se pousmála a setřela si další slzu. „No tak dobře, holky, dobře. Ale řekněte mi, jak jste to všechno stihly?“

„Plán je jasný,“ odvětila Alice s úsměvem a ukázala na stůl s kouřící cibulačkou. „Mechový dort je připravený, jednohubky taky, a dokonce zbyl i čas vyzdobit místnost“ celá zářila radostí. „A ty chlebíčky a cibulačka, Zdenčino mistrovské dílo.“

„A špenát v dortu?“ zeptala se babička podezřívavě. „Nezkazily jste to?“

„No tak, babi,“ ušklíbla se Alice. „Vždyť je to tvůj oblíbený mechový dort! Nemohly jsme nic splést.“

Babička si povzdychla, tentokrát už s úsměvem. „Vy jste ale... Já ani nevím, co říct. Jste zlaté.“

„Řekni, že si sedneš a užiješ si oslavu,“ ozvala se Hanča, podávajíc babičce skleničku se šampaňským. „Na zdraví, babi!“

*