Beata Šašová

TANEC V PEKLE

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Beata Šašová, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 176. a 135. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-01-9 (epub)

ISBN 978-80-88516-02-6 (mobi)

Prolog

Včerejšek se nepodařil. O co hůř, nikdy neměl nastat! Okamžitě po probuzení jsem si uvědomila svou chybu. Všechno jsem zkazila. Nechtěla jsem o tom mluvit. Nevěděla jsem, jak Petrovi vysvětlím, že lituji toho, co se mezi námi stalo. Ještě chvíli jsem předstírala spánek a přemýšlela.

Marná snaha. Oddálení není řešení. Stejně budu muset vstávat a říct mému nejlepšímu kamarádovi, že jsme udělali blbost, usoudila jsem s nelibostí.

Poloslepě jsem zamžourala a předstírala, že se protahuji. Byla jsem od něčeho ulepená, ale netušila jsem od čeho. Protřela jsem si oči a zívla si. Chtěla jsem, aby si Petr myslel, že jsem se právě probudila. Nějaký nepříjemný pach mi silně narážel do nosu, ale já ho nedokázala ihned identifikovat.

„Petře? Jsi vzhůru?“ zamumlala jsem, aniž bych se ohlédla.

Nic se neozývalo. Neslyšela jsem slova a ani nezaznamenala žádný pohyb. Zkrabatila jsem čelo a otočila se jeho směrem. Prudce jsem vykřikla.

Petr ležel vedle mě. Oči zavřené, levá ruka mu volně trčela z postele. Kůži měl bledou. Řezná rána na jeho krku se skvěla jako tmavě rudý šál. Teď už zaschlá krev pokrývala jeho krk, byl jí potřísněný i polštář a kousek Petrových vlasů. Špatně. Krev se nacházela naprosto všude.

Srdce se mi svíralo děsem i zoufalstvím zároveň. Nepřestávala jsem křičet. Pohlédla jsem na své tělo a uvědomila si, že jsem též celá od krve. Jako kdybych se v ní mohla utopit. Jak kdyby mě zvládla pohltit. Ta krev by mě klidně dokázala pohřbít. Noční můra mě obklopovala ze všech stran. Pořád jsem doufala, že se probudím. Tohle přece nemohla být pravda! Odsunula jsem se a spadla z postele. S tvrdou ránou jsem dopadla na zem.

Kapitola první

„Slečno, nadechněte se a zkuste to ještě jednou. Jak se jmenujete?“ nabádala mě psycholožka.

Vzduch v místnosti se mi zdál vydýchaný. Moje nervová soustava reagovala, jako kdyby mě někdo hodil do ledové vody. Nemohla jsem dýchat a slova mi špatně docházela k uším i na jazyk. Nedokázala jsem mluvit, jíst, spát a ani nic jiného. Chtěla bych jen ležet a koukat do stropu. V tomto stavu mám někomu něco vysvětlovat? Nevím jak! Vždyť si, sakra, pomalu nedokážu vybavit ani své jméno!

„Ema Zímová,“ zasípala jsem.

Prudce jsem zamrkala. Nějaký pohyb v okně si získal mou pozornost. Vsugerovala jsem si existenci postavy? Pronásledovaly mě výplody mé fantazie, protože jsem už nedokázala žít v realitě? Bílé zdi mě děsily. Děsilo mě, že se sesypou a uzavřou mě v nicotě. Na jaké barvě jde nejlépe vidět červená? Samozřejmě, že na bílé. Bílá jako moje peřina a prostěradlo.

Psycholožka mě vyzývala, abych s ní komunikovala a ptala se mě na různé věci. Snažila jsem se ji vnímat, ale připadalo mi, že jsem pohlcená v bublině a téměř ke mně její hlas nedoléhá. Nabádala mě, že mám mluvit sama, ale já nezvládla sama od sebe nic říct. Potřebovala jsem vést, donutit, abych ze sebe vůbec něco dostala.

Poslouchala jsem ji, jenže mé myšlenky se zdály až moc hlasité. Já nejsem vražedkyně. Nezabila jsem Petra. Nikdy bych nikoho nezabila. Bohužel mě i přesto tížil pocit viny. Co když jsem tomu mohla zabránit a já tu šanci promarnila? Byla moje vina, že zemřel? Udělala jsem něco špatně?

V hlavě mi zněly otázky, na které se mě nedávno ptalo tolik lidí. Tolik známých i neznámých tváří. Vy jste si nevšimla, že vedle vás leží mrtvola? Jak je to možné? Slečno Zímová, pokud jste ho tedy nezabila vy, tak kdo? Kdo mohl vědět, že jste teď oba uvnitř a že se neprobudíte? Emo, jak se tohle, sakra, stalo, vysvětlíš mi to?!

A jak mohl vědět, že se neprobudíte a nebude vás muset zabít oba? Ty sis nevšimla ničeho divného? Ničeho divného jste si nevšimla? Vy jste nepostřehla, že se váš kamarád v noci zadusil krví? Co se stalo? Kde jste byli?! Emo, přestaň lhát, řekni mi, kam jste šli! Jak ses, proboha, dostala ke drogám!?

Nejvíc se mi vracela slova ne vyšetřovatelů, ne psycholožky, jakýchkoliv lidí, slova mého otce se zdála daleko hlasitější. Zuřila jsem v duchu ještě teď, když se mi zlá slova v mysli vracela. Ne, nikdy bych ho nezabila! Ne, tak jsem si nevšimla, proboha! Víte, co? Vlezte mi na záda. Myslíte si, že jsem tak dobrá herečka, abych chodila na sezení, kdybych ho zabila? Sakra, ne!

Nic z toho jsem ovšem říct nemohla. Maximálně jsem mohla brečet a v duchu je všechny proklínat. Nikdo, krucinál, nechápal, že kdybych si směla vybrat, tak radši zemřu, než abych se dostala do této situace! Mrtvý se už nemusí trápit. A hlavně nemusí nikomu nic vysvětlovat!

***

Seděla jsem na posteli v tureckém sedu a zhluboka dýchala. Uvědomovala jsem si, že zítra budu muset jít znovu na výslech. Otec dnes v noci odjel a já tam budu pod dohledem advokáta, kterému dal plnou moc. Sobec. Hm a já jsem údajně nevděčná.

On musí pracovat, ale že mně se zastavil celý svět ho vůbec nezajímalo. Štval mě. Připadala jsem si v našem domě hrozně. Už nikdy se tu nebudu cítit doma. Vždyť tady se vše zničilo! Celý můj život se rozbil v mém vlastním pokoji.

Bála jsem se zhasnout světlo. Nemohla jsem spát. Připadalo mi, že vrah je stále se mnou. Pokud jsem zavřela oči, znovu jsem před sebou viděla zakrváceného Petra. V nose, jak kdyby mi znovu ožíval pach krve. Té strašné krve, která se zažrala do mé kůže a nešla smýt. Petr. Tolik mi chyběl… Proč tu nemůže být se mnou?

Můj pohled se zastavil na fotce mě a Petra. U srdce mě bodlo. Jeho úsměv z fotky přímo zářil, netušil, proč brečím a tělo se mi klepe.

Sundala jsem fotku ze skříně a švihla s ní o zem. Nechápala jsem, proč jsem si ji vzala sem, když jsem se při pohledu na ní stěží nerozsypala. Pěstí jsem trefila do rámu postele. Náraz do ruky bolel, ale přes své rozpoložení jsem nebyla schopná bolest ruky pořádně cítit. Fyzická bolest tu psychickou nepřehluší.

Opřela jsem si hlavu o postel a rozplakala se naplno. Nahlas a nezastavitelně. Slzy tekly v neúprosných proudech a já je nedokázala zadržet. Mohla jsem se jen tomu záchvatu neštěstí poddat. Měla jsem chuť všechny připomínky rozbít. Nechtěla jsem vidět nic a nikoho. Toužila jsem jen po tom se složit na posteli a předstírat, že už žádný svět neexistuje. Pro mě totiž celý svět skončil a já chci skončit s ním.

Kapitola druhá

Já Petra nezabila. Nezáleželo na tom kolikrát se mě ještě nějaký člověk s pochybným IQ zeptá, nic se na tom nezmění. Nikdy mě chození do školy zrovna nepřivádělo do extáze, ale chodit do ní teď se zdálo přímo nesnesitelné.

Mezi tolika lidmi jsem se necítila moc dobře. Můj žaludek reagoval, jako by jej někdo vložil do klece a já měla tendenci sebou trhat, pokud jsem zaslechla nějaký hlas až příliš blízko.

Přišla jsem o nejlepšího kamaráda a místo toho, aby mě někdo politoval, tak jsem se pro ostatní stala atrakcí, které se ptají, jestli jsem Petra zabila.

Chování nesoucitných hyen. Hrudník se mi svíral zoufalstvím. Hrozně mi Petr chyběl. Pořád jsem se nemohla vzpamatovat z faktu, že zemřel. Kromě něj jsem se ve škole kamarádila pouze s Ester, jenže ta právě teď odjela na lyžák a já tu nenacházela žádnou oporu.

První měsíc poté, co někdo Petra zavraždil v mé posteli, jsem zůstala doma a vypovídala, co se stalo. Dnes jsem dorazila do školy a všichni byli zasvěceni do toho, co jsem zažila a nechutně se vyžívali v mém utrpení.

Doposud se ještě nezjistilo, kdo Petra zabil. Můj pokoj zapečetili a já do něj nesměla. Na kameře před domem zachytili maskovanou postavu, která se vloupala do našeho domu. Podle všeho šlo o muže, ale záběr byl rozmazaný a obličej dotyčného nerozpoznatelný.

Vyslechli, že tou dobou jsem se nacházela uvnitř s Petrem, zatímco můj otec trávil už měsíc pracovně mimo stát. Neměli prozatím žádný důkaz proti mně ani mému otci. Jen díky těmto důvodům mě nezadrželi a mohla jsem se vrátit do školy.

Hlídaná jsem i přesto byla stále. Ono je totiž nejspíš strašně pravděpodobné, že by si teenagerka najmula vraha na svého nejlepšího kamaráda, pokud by ho sama nezabila.

Mezi další věci, které zjistili patřil fakt, že dle testů jsme já i Petr vypili silné uspávadlo. O to víc mi připadalo hloupé, že jsem stále patřila mezi podezřelé. Jak jsem ho mohla zabít, když jsem byla úplně mimo?

Teprve ráno a už jsem si vyslechla mnoho nesmyslných narážek. Zejména od dívek, kterým jsem ležela v žaludku už dávno, protože nemohly unést, že se mnou se Petr baví a s nimi ne. Bohužel dokázal hodně dívkám poplést hlavu.

Seděla jsem v lavici sama. Stejně jako obvykle na hodinách angličtiny. Na naší škole jsme se na angličtinu dělili na tři skupiny a já se díky rozřazovacímu testu dostala do prostřední, zatímco Ester šla do nejlepší skupiny.

Prvních několik minut jsem se div nekousala nudou, dokud se dveře třídy neotevřely a v nich se neobjevil mně neznámý kluk. Připadal mi přitažlivý, ale ne přesně tím definovaným způsoben, který by mnozí lidé nazvali krásou. Nepatřil mezi typické krasavce. Byl především zajímavý a náleželo mu určité osobní kouzlo.

Měl vlasy v barvě temné noci, oči jako brzké poledne a do všech stran křičící sebedůvěru. Na černé mikině se skvěl nápis v japonštině a v jeho tváři se značilo uspokojení. Pozornost studentů ho nejspíš příliš neznervózňovala.

Pan učitel Procházka se ho zeptal na jméno. Když nový student oznámil, že se jmenuje Jakub Pokorný, Procházka ho poslal, ať si jde sednout vedle mě. Procházka nikdy nepatřil mezi mluvné, společenské či dokonce milé lidi. Jednalo se o prototyp učitele, který by už dávno měl být v důchodu a z nějakého neznámého důvodu do něj ještě nešel.

Zdálo se mi ironické, že si Jakub jde sednout vedle mě. Jaké klišé. Úplně jsem si připadala jako hlavní hrdinka dívčího románku. Nový kluk nastoupil v průběhu roku do školy, navíc není nikde jinde místo než vedle mě.

Trapné a ohrané. Teď se jen musí ukázat, jestli je ten nováček, který by mohl obsadit pozici záhadného a drsného lamače srdcí stejně klišoidní jako jeho příchod. Obstojí ve své roli?

Jakub si sedl vedle mě. Hlasy se ve třídě zvýšily. Z několika stran jsem zaslechla smích. Trhla jsem sebou. Pochopila jsem, že bude zle ještě dříve, než třídní klauni začali jednat. Připadala jsem si jako terč. Tito lidé mi už tři roky ztrpčovali život a já vycítila, že nastávají nové a horší časy. Utrpení zde se bude stupňovat.

„Dávej si bacha, Kubo, Ema je taková naše vražedkyně, už má jednoho kluka na svědomí, tak buď opatrnej, abys nebyl další,“ varoval ho s falešnou starostlivostí Ondřej.

Třída propukla v ještě hlasitější smích. Škoda, že se zem pode mnou nemůže propadnout. Nečekala jsem na nic víc. Nezajímaly mě následky. Zvedla jsem se, utekla ze třídy a schovala se na toaletách. Nenáviděla jsem naši školu a bezcharakterní šmejdy v ní ještě víc. Zavřela jsem se v kabince a opakovaně jsem se rozplakala. Dusila jsem se v slzách a vůbec jsem se z nich nemohla dostat.

Procházka můj odchod z hodiny jaksi přežil a netrestal mě, mohl být jakýkoliv, ale mou situaci alespoň nějak chápal. Zařídil mi propustku a nechal mě dnes odejít ze školy. Asi pochopil, že stále ještě nejsem po předchozích událostech v dobrém duševním stavu, v němž bych mohla celý školní den přežít.

***

Jedla jsem s tátou večeři a s prázdným výrazem pozorovala svůj talíř. Otec si povzdechl.

„Ten pohled ho mezi živý nevrátí, to snad víš. Vím, mladýho života je škoda a Petr byl tvůj kamarád, ale nebyl pro tebe správnej kamarád. Neměla bys se bavit s lidmi jemu podobným. Jenom tě kazil a teď ho nejspíš někdo měl plný zuby, tak proto dopadl tak špatně a tebe dotáhl do problémů,“ začal mluvit o Petrovi zničehonic.

Jeho slova mě ranila. Věděla jsem, že nikdy neměl Petra rád a že i teď se u svého proslovu krotil, protože by jinak řekl něco ještě horšího, jenže i přesto mi způsobil svým projevem šok. Nechápala jsem, jak mohl takhle mluvit o někom, koho zavraždili.

„Petr byl skvělej! Nezasloužil si, aby ho někdo zabil. Zabil! Zavraždili ho. Nemá už šanci se zlepšit, nemůže zmáčknout restart a vrátit se do doby, kdy ještě žil. Už mu život nikdo nevrátí. Pokud si koledoval o potrestání, smrt je nepřiměřenej trest. Sedmnáct let, sakra, stejně starý jako já! Copak si teď zasloužím umřít, protože dělám blbosti? Nikomu nijak neublížil, pouze se choval jinak než ostatní, tohle si nezasloužil!“ při slovech se mi zrak rozmazával přes proudy slz.

***

Zdálo se nepříjemné nespat ve svém pokoji, jenže zůstávat v něm by se též jevilo jako nesnesitelné i kdybych do něj směla vstoupit. Momentálně jsem obývala pokoj pro hosty. Zhasla jsem světla a začala se převlékat. Chystala jsem se do postele. Najednou se zvenku objevil záblesk světla, nejspíš se jednalo o fotoaparát.

Vykřikla jsem. S rozklepanými koleny jsem šla zatáhnout závěsy. Nepočítala jsem s tím, že by sem šlo vidět. Pokoj se nacházel docela vysoko. Pak jsem si vzpomněla na strom. Pokud je dotyčný na něm, tak má nejspíš dobrý výhled.

Žaludek se mi sevřel. Beztak mě sledoval vrah. Nejspíš litoval, že mě nechal naživu.

Oblékla jsem se a vyšla ven z pokoje. Chtěla jsem najít tátu a říct mu, co se stalo. Běhala jsem z místnosti do místnosti, ale táta nikde. V celém domě kromě mě nikdo nebyl. Táta nejspíš odešel a nedal mi o svém odchodu vědět.

Upadala jsem do zoufalství. Sama, nešťastná a hledaná vrahem. Věděla jsem, že je má snaha zbytečná, ale ujistila jsem se, že jsou všechny zámky zamčené.

Ocitala jsem se izolovaná v zamčeném domě a v zamčeném pokoji, ale můj strach se neztrácel. Vždyť posledně si také našel cestu. Pokud se mu zachce, tak můžu do rána být mrtvá. Zamkla jsem dveře pokoje a zapálila svíčku, jednu a následně další a další. Pozorovala jsem, jak hoří až do rána. Nedokázala jsem spát. Zaplavovala mě úzkost. Moje víčka se zdála až příliš těžká a polštář tvrdý. Na mém srdci jako kdyby leželo závaží. Všechno je špatně. Zdálo se obtížné neudusit se v domě a ani ve své vlastní kůži. Neměla jsem, kam se schovat.

Kapitola třetí

Docházelo mi, že mě stěny nezachrání před smrtí, výsměchem a strachem. Musela jsem chodit do školy, navzdory všem těžkostem a náladám. Nesměla jsem se uzavřít v jedné místnosti a už nikdy neodejít.

Měla jsem v plánu promluvit si s tátou po škole, zda bychom nemohli strom vykácet z naší zahrady. Snažila jsem se ignorovat hloupé pohledy přítomných a posadila se. Dnes jsme zůstali pouze v naší třídě a nemuseli chodit do jiných učeben.

Super. Alespoň se nebudu muset moc přemísťovat. Z noci bez spánku jsem si připadala úplně mrtvá. Pod očima mi svítily promodralé stíny. Vypadala jsem jako zombie a ani několik vrstev mejkapu by nezakryly stopy mojí únavy.

Nadzvedla jsem obočí, když si vedle mě sedl Jakub. Netušila jsem, že je dokonce i z mé třídy. Postřehla jsem akorát, že chodí do stejné skupiny na angličtinu a do té chodili studenti z áčka, béčka i céčka. Obvykle by právě teď vedle mě seděla Ester a před námi by seděl Petr.

Zvláštní, že si sám od sebe sedl vedle mě, ačkoliv měl všude mnoho jiných míst.

„Ahoj, chtěl jsem se představit. Jsem Jakub.“

Podal mi ruku. Přikývla jsem a zlehka si s ním potřásla.

„Dobře, jsem Ema,“ představila jsem se.

Obdaroval mě úsměvem, mimochodem opravdu hezkým úsměvem.

„Moc se mi líbíš, Emo. Nechceš po škole někam zajít? Že bychom se víc poznali.“

Jindy bych o tom možná uvažovala, ale teď jsem se celkem bála, co všechno by se mohlo stát, kdybych šla s ním. Skončil by mrtvý? Zabil by vrah tentokrát nás oba? Nepovažovala jsem za náhodu, že se nám někdo vloupal do domu jen proto, aby mohl Petra zabít.

„Promiň, myslím, že to není dobrý nápad. Lidi kolem mě teď nejsou zrovna v bezpečí,“ připomněla jsem mu tím včerejší Ondřejovu poznámku.

Jakub se protáhl a se zaujetím mě vpíjel očima.

„Nebojím se. Myslím si, že na kudlanku nevypadáš. Tak co, dneska teda?“ zkusil mě znovu přesvědčit.

Jeho úsměv sílil. Nebyla jsem si jistá, zda mi jeho dotírání lichotí nebo mi připadá přehnané. Hezký kluk nebo alespoň podle mě hezký byl. Jenom by se nemusel chovat tak vlezle a tolik na mě naléhat. Někoho mi trochu připomínal, ačkoliv jsem nemohla přijít na to koho.

„Dneska ne. Možná někdy,“ odbyla jsem ho.

Přikývl.

„Tak dobře, Emo, třeba tě časem ještě přesvědčím,“ poznamenal odhodlaně.

***

Den ve škole jsem kupodivu tentokrát přežila bez nějakých větších nervů. Nikdo si již nedovoloval narážet na Petrovu vraždu a nechávali mě nějak tak žít. Být teď ve větších kolektivech se mi zrovna nezamlouvalo.

Připadalo mi, že mě všechny oči sledují a dělalo se mi z toho špatně. Každou chvíli jsem se rozhlížela kolem sebe, protože jsem chtěla zjistit, kdo mě pozoruje. Nejhorší na situaci se jevila skutečnost, že mě nesledoval nikdo, a přesto tíživý pocit nemizel. Všichni mě ignorovali anebo ignoraci alespoň dobře předstírali.

Čekala jsem na 49, plánovala jsem jet do Olympie. Obvykle jsem tam jezdívala s Ester a Petrem. Připadalo mi nepříjemné, že tu teď ani jeden z nich není, ačkoliv každý jiným způsobem. Zdálo se mi, jako kdybych na světě zůstala sama.

Opuštění, bohužel, pro mě neznamenalo samotu. Naopak jsem pociťovala, že nemám vedle sebe žádné blízké a všude jsem sama s vrahem. Jako kdyby mě šmíroval na každém kroku a litoval, že mě nechal naživu.

Potřebovala jsem nakoupit pár věcí. Táta se vrátil nedávno, ale do konce týdne opět odjede pryč. Skoro nikdy doma moc dlouho nezůstal. Znamenalo to, že jsem si ve velkém domě vždy připadala osamělá. Pokud jsem se cítila hrozně, ráda jsem trávila čas koukáním na filmy a cpala se zmrzlinou. Právě proto jsem si jí chtěla koupit dostatek.

Čas na zastávce neubíhal. Napsala jsem Ester, chtěla jsem vědět, jestli má chvíli čas. Prahla jsem po tom si s někým promluvit. Asi se na mě poprvé za několik týdnů usmálo štěstí, protože mi okamžitě zavolala.

„Ahoj, tomu neuvěříš. Baudelaire se asi zbláznil. Místo sněhu tu máme spíš bláto a on se včera místo lyžování rozhodl s námi jít na túru. Pak si šel někam sednout na nealko s tím, že je na tohle moc starý a ať si to my údajně od času nedotčení pořádně užijeme. Nechal nás napospas tomu mladýmu a on nás hnal až do večera,“ zněla velice rozhořčeně, ačkoliv jsem okamžitě pochopila, že mě chce přivést na jiné myšlenky.

Chápala, že potřebuji rozveselit. Našemu postaršímu češtináři jsme říkali Baudelaire, protože miloval prokleté básníky a Baudelaira zejména. Stále dokola citoval jeho verše až to hraničilo s posedlostí. Baudelaire byl starý chlapík, který už se nacházel jednou nohou v důchodě, ale práci si pořád užíval.

K mému nepochopení po něm žádali, aby jezdil s ostatními na lyžák, protože učil i tělocvik. Neuměla jsem si ho moc představit na lyžích. Když Ester řekla tomu mladýmu, myslela tím našeho tělocvikáře. Přišel až letos a měl tak složité příjmení, že jsme jej nikdo neuměli vyslovit správně.

„Tak to je blbý. Vidíš, já ti říkala, že se na lyžák máš vybodnout a nikam nejezdit. Výlety naší školy obvykle za moc nestojí,“ rýpla jsem si s vtipem.

Uvědomovala jsem i na dálku, že Ester beztak házela grimasu. Naoko vždy předstírala uraženost, když jsem takhle mluvila, ačkoliv se tím ve skutečnosti dobře bavila. Právě teď pro nás obě bylo téma Petr tak citlivé, že jsme se mu vyhýbaly.

„A co se děje novýho u tebe?“ přešla má slova bez povšimnutí.

„Nic moc, akorát máme novýho spolužáka, jmenuje se Jakub a Ondřej je debil,“ oznámila jsem.

Ester se mě ještě chvíli ptala na detaily a pak se mi omluvila, protože musela už jít. Uklidňovalo mě, že ji můžu alespoň na chvíli slyšet. Připadalo mi pak, že svět je alespoň trochu podobný tomu, jaký byl dřív. Připomínala mi staré, dobré časy.

Kapitola čtvrtá

Nemohla jsem usnout. Pokaždé, když jsem zavřela oči, viděla jsem před sebou Petrovo mrtvé tělo. Nemohla jsem vidět červenou, protože se mi z ní dělalo zle. Dříve se jednalo o mou oblíbenou barvu a teď bych musela mnoho věcí ze šatníku vyházet, abych se jí mohla zbavit. Bylo to šílené.

Myla jsem se minimálně třikrát denně, už dávno na mně Petrova krev nemohla být, a přesto jsem si pořád uměla vybavit ten pach i těžkost, se kterou jsem zaschlé skvrny dostávala pryč z mého těla.

Seděla jsem v posteli a snažila se přemýšlet. Chtěla jsem zjistit, kdo mohl chtít Petrovu smrt a proč. Sepisovala jsem si jména na papír a u přemítání svou ruku zaměstnávala hrou s tužkou.

Kdo Petra nemohl vystát? Koho by popadla taková touha ho zabít, aby tolik riskoval a vloupal se sem? A jak mohl ten člověk vědět, že se neprobudím a že ho neuvidím? Zdrogoval nás on? Tyto otázky se zdály užitečné, jenže co když tady nešlo o Petra? Existovala nějaká pravděpodobnost, že Petr nebyl hlavní cíl? Pokud jsem cílem měla být já, nenechal by mě naživu… nebo ano? Možná mě dotyčný chtěl ještě živou.

První jsem se ovšem potřebovala zaměřit na Petrovy nepřátele. Momentálně ho mohla nenávidět Iveta, protože jí nedávno dal kopačky. Mezi další lidi, kteří Petra nesnášeli patřil i můj táta, jenže tomu, že by ho zabil, i kdyby nepobýval mimo stát, jsem nevěřila. Proud mých myšlenek zastavilo přicházející upozornění na mém mobilu.

Nová žádost o přátelství z Facebooku? Kdo asi mi poslal žádost v jednu hodinu ráno? Stálo tam jméno Jakub Pokorný. Nadzvedla jsem obočí a přijala žádost. Se zvědavostí jsem začala zkoumat jeho profil.

Měl na Facebooku 52 přátel a jenom pár zveřejněných fotek. Téměř žádné informace o sobě neuvedl. Už jsem plánovala odložit mobil a znovu se věnovat svému bádání, ale druhé cinknutí mobilu si opět získalo mou pozornost.

Jakub Pokorný: Čau, ty nespíš?

Ema Zímová: Očividně ne. :D

Jakub Pokorný: Ale no ták, nech mě použít můj důvod pro začátek konverzace. Není to fér, když se tak snažím. xD

Nastavili jste přezdívku pro uživatele Jakub Pokorný na Ten, co se snaží.

Ema Zímová: Okay, když už jsme u toho.

Ten, co se snaží: Takhle jsem to nemyslel. T _ T

Nastavil(a) jste si přezdívku Ema.

Ema: Dobře, dobře, tak dobrou noc. :D

Ten, co se snaží: Emo, počkeeej.

Ten, co se snaží: Tohle nebyl můj hlavní záměr, potřebuji tvou pomoc.

Ema: Jo? Co potřebuješ?

Ten, co se snaží: Nevyznám se v Brně. Nevím, kde je Mahenovo divadlo a nevím, kam mám příští týden jít až bude ta akce. Jsem ztracenej.

Ema: xD

Ten, co se snaží: Pomůžeš mi?

Ema: Tak fajn. Ukážu ti, kde je Mahenovo divadlo.

Ten, co se snaží: A kdy?

Ema: To je mi celkem jedno. Kdy chceš?

Ten, co se snaží: Zítra?

Ema: Ok, tak dobrou.

Ten, co se snaží: Ok, díky, taky dobrou noc.

***

Stála jsem před školou a rozhlížela se. Měla jsem sraz s Jakubem. Povzdechla jsem si. Kde vězel? Myslela jsem, že snad začnu výskat na oslavu, když se konečně zjevil v davu lidí a začal se cpát ke mně.

„Tak pojď, za chvíli nám jede šalina,“ pobídla jsem ho, aby mě následoval.

Přikývl a bez namítání tak učinil. Netrvalo dlouho a už jsme čekali na zastávce až nám přijede spoj. Snažila jsem se působit, co nejvíc vyrovnaně. Nechtěla jsem na sobě dát příliš okatě znát, že se rozhlížím kolem sebe a kontroluji tváře poblíž zastávky. Neciví na mě někdo? Od té události jsem zůstávala velmi paranoidní.

„Dneska v matice jsi válela,“ protrhl ticho zničehonic.

Málem jsem se zadusila při nečekaném klopýtnutí.

„To myslíš vážně? Úplně jsem pohořela, vůbec jsem netušila, co s tím příkladem dělat. On moc dobře věděl, že nevím, a proto si mě vzal k tabuli. Nesnáší mě,“ při vzpomínce na matikářův obličej jsem se oklepala.

Hrozně mě ten týpek vytáčel. Jakub se uchechtl.

„Však dobrý, přežila jsi, a nakonec jsi se dostala k výsledku, takže pohoda,“ snažil se moje slova zmírnit.

Nestihla jsem nic odpovědět, protože jsme si museli nastoupit. Sedli jsme si vedle sebe a po chvíli se Jakub opět rozmluvil.

„Mám hlad, zajdeme potom někam na jídlo?“ zeptal se se šibalským úsměvem.

Můj pohled se stočil k němu. Věnovala jsem mu úšklebek. Připadalo mi povzbuzující mít vedle sebe někoho, kdo neřešil smrt a dokázal v klidu myslet na úplné malichernosti. Jeho úsměv se prohloubil. Vůbec se netajil tím, že se jednalo pouze o záminku k tomu, aby mě na chvíli dostal ven.

„A ty nevíš, kde je jídlo? S tím taky potřebuješ pomoct?“ zeptala jsem se ironicky.

Jakub pokrčil rameny.

„No vlastně nevím vůbec nic,“ okatě si ze mě dělal srandu.

Protočila jsem očima. Moc dobře mi docházelo, že kecal. Skousla jsem si ret. Nijak jsem na jeho slova nezareagovala. Ještě několikrát jsme přestoupili a pak konečně dojeli k obrovské budově, stavěné ze světlého kamene, s mnoha sloupy.

Sochy andělů na horní části budovy na nás mávaly. Různé ornamenty v omítce mě fascinovaly. Jednalo se o neorenesanční sloh s novobarokními prvky. Před vchodem budovy stál železný plot a před ním se skvěla travina s kruhovým ohraničením. Mahenovo divadlo rozhodně patřilo mezi jednu z nejhezčích budov, které jsem kdy viděla.

Nalevo přes koleje se tyčil Lidl. Také se zde poblíž nacházely různé obchoďáky s knihami. Kdysi jsem si tu koupila Twelfth night napsanou v angličtině, se zlatou ořízkou a naprosto oslňující obálkou. Nepříliš daleko odtud byl také mezi Brňáky hodně oblíbený a známý Bar, který neexistuje.

„Tak tady je Mahenovo divadlo. Dojeď sem a hlavně si na akci nevem tenisky a všechno bude v pořádku. Třídní nemůže vystát, když někdo nosí do divadla tenisky a nejspíš by ti za ně pekelně vynadala,“ varovala jsem ho.

Poškrábal se na hlavě a protáhl jeden koutek úst.

„No nevím. Žádný jiný boty nemám. Kvůli jedný akci si je mám koupit? To je blbost, už nikdy je pak asi nevyužiju. A v dnešní době se dresscode už tolik neřeší,“ bránil se Jakub.

Teď jsem se na něj zakřenila pro změnu já.

„S tím bych si starost nedělala. Naše škola pořád něco vymýšlí, chodíme sem každý rok,“ ujistila jsem ho.

Stáhl rty do tenké linky.

„Fajn. Půjdeme na to jídlo?“

Složila jsem si ruce na hrudi, vpíjela jsem ho očima. Hezký kluk a nejspíš se mu líbím. Možná bych na chvíli zapomněla na tíživé myšlenky smrti, ale taky bych ho mohla dostat na seznam mrtvých.

Pořád jsem si myslela, že možná nešlo jen o Petra samotného, ale mohla vražda nějak souviset i se mnou, ačkoliv já zůstala naživu. Co když se mi někdo chtěl mstít a hodit na mě vraždu?

„Dobře, ale pak už budu muset jet domů,“ dostala jsem ze sebe.

Došla jsem k závěru, že potom už bych měla kontakt utnout. Neměla bych se s nikým příliš bavit, dokud vraha nedopadnou. Připadalo mi, že svět pode mnou se bortí a je jenom otázkou času, kdy se propadnu do samého pekla. Vrah byl satan a já hříšník, který ani nevěděl, co Petr doopravdy udělal a čím si vysloužil smrt.

Kapitola pátá

Okna sténala, když do nich narážely kapky deště a silný vítr s nimi cloumal uprostřed hluboké noci. A já vnímala své hloupé srdce až v krku. Proč nemohu být silnější? Utrpení je neúnosné. Přežívám a cítím, jako bych povstala z hrobu. A nejspíš určitě jen omylem. Pokud teď zavřu oči, probudím se ještě?

Napomínala jsem sama sebe, že se nesmím vzdát. Nesmím se obklopovat smrtí, jenže můžu jednat jinak? Jde se vůbec někdy vrátit do normálního života? Petr je pryč a jeho vrah se dostal do našeho domu. Do domu, kde právě teď jsem sama a nikdo mě v něm nezachrání.

Doporučovali mi léky na uklidnění, ale bohužel by na mě neměly účinek. Já moc dobře věděla, jak funguje placebo. Člověk tomu musí věřit a nesmí tento efekt znát, což ovšem není můj případ.

Musím se sebrat. Slovo musím byl největší problém. Stále jen opakování toho, co musím. Ne, co chci nebo můžu, musím. Neměla jsem teď v moc ohledech na výběr.

Vstala jsem z postele a zatáhla závěsy, aby mi nešlo vidět do pokoje. Z představy, že bych opět zahlédla fotoaparát mi tuhla krev v žilách. Chtěla jsem se znovu uložit do postele, ale pak mi došel detail, kterého jsem si dřív nevšimla. Moje krabice na tužky. Rozhodně nezůstala na stejném místě, kde jsem ji nechala. Nebyla u kraje, ležela uprostřed stolu.

Tělo se mi samovolně rozklepalo. Jsem blázen nebo tu někdo byl a sahal na mé věci? Všechno uvnitř mě křičelo na protest. Nejsem přece blázen, ale skutečně by se vrah choval tak neopatrně, aby dal tak jasně najevo svou přítomnost? Chtěl mě úmyslně vyděsit?

Pokud ano, tak se mu pokus zdařil na jedničku. Hrdlo se mi stahovalo a žaludek se chvěl, srdce mi zběsile naráželo do hrudníku a mně připadalo, že samovolně zemřu hrůzou, aniž by mě vrah potřeboval zabít.

Zamkla jsem dveře a sedla si k nim zády. Zem studila, ale já ji téměř nevnímala. Měla jsem pocit, že se má smrt blíží. Buď z toho zešílím a psychicky zemřu, nebo si pro mě přijde.

Táta ještě neodjel, a přesto teď nebyl doma. Jel s kamarády do hospody. Vztekem jsem zatnula čelist. S radostí bych do něčeho trefila. Brala jsem to tak, že mě zradil. Jak mě tady mohl nechat?

S třesoucími se koleny jsem se zvedla. Vzala jsem si mobil a vytočila tátovo číslo. Zvonění trvalo několik minut, ale odpověď se nedostavila. Sevřela jsem pěsti až mi zbělaly klouby. Jak mohl někdo být tak laxní?

Nepřemýšlela jsem nad ničím, zkrátka jsem si našla číslo na linku bezpečí a zavolala tam. Potřebovala jsem slyšet cokoliv. Jakákoliv slova útěchy, abych se nerozsypala.

„Dobrý den, dovolala jsem se správně na linku bezpečí?“ začala jsem pro jistotu, hlas se mi klepal.

Na druhé straně hovoru zazněl melodický hlas, pravděpodobně již na telefonáty tohoto typu zvyklý.

„Dobrý den, ano, jistě. Pokračujte, prosím, co se vám stalo? Jaký máte problém?“ zeptala se žena.

S tíhou v hrdle jsem se snažila vysvětlit svou úzkost a skutečnost, že nejspíš začínám bláznit. Nechtěla jsem ani tak radu, co dělat, toužila jsem hlavně po tom, aby mě někdo vyslechl. Dříve než mi stihla říct, co mám udělat, jsem jí poděkovala za vyslechnutí, rozloučila se a hovor vypnula.

Potřebovala jsem s kýmkoliv mluvit, protože jsem byla osamělá a nešťastná. Nesnášela jsem náš dům od doby, co zde Petr zemřel. Nedokázala jsem se tu už cítit dobře.

Kapitola šestá

„Emo? Ty jsi vzhůru?“ divil se.

Můj následující úsměv byl velmi ironický.

Otec ztuhnul. Nelíbilo se mu, kam náš rozhovor směřoval.

„Emo, vždyť víš, že musím pracovat,“ vymluvil se.

„Dobrou noc,“ řekla jsem monotónně.