Kateřina Malínská

ZRÁDNÉ DOTEKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Kateřina Malínská, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 171. a 131. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-90-6 (epub)

ISBN 978-80-88672-91-3 (mobi)

1.

Sedí s Pavlem v malé útulné kavárně Na poříčí. Objevila ji teprve nedávno.

Ten den pospíchala v dešti ulicí, když se jemné kapky změnily v dlouhé provazy vody. Musela se někam schovat a narazila na útulnou kavárnu. Od onoho okamžiku si zde plánovala schůzky a jednání.

Skutečný důvod, proč sem chodívala tak často, nebylo krásné prostředí, ale úplně něco jiného.

Tehdy ji zaujala jedna servírka, kterou od té chvíle nemohla vyhnat z hlavy.

S každým zavřením očí viděla její tvář. Těšila se, až ji zase spatří osobně. Vždy, když otevřela dveře kavárny, zachvělo se v ní cosi nepojmenovatelného. Směs nervozity a zvláštní radosti, která ji přiměla znovu pochybovat, co vlastně tím vším zamýšlí.

Chodila sem skoro každý den, ale bohužel zatím neměla štěstí. Bylo úplně jedno, které dny přicházela. Snažila si vypočítat, jaké by mohla mít směny, ale nic. Začala si sem plánovat pracovní schůzky i setkání s kamarádkami. Chtěla se obsluhy zeptat, kdy by tu na ni mohla narazit. Nikdy však neměla dost odvahy. Co by řekla? Co vlastně chce?

Až dnes!

Prošla kavárnou se stohem papírů v ruce. Mnohokrát si vybavovala její tvář, a dokonce se jí o ní zdálo, avšak teď jako by si nebyla jistá, jestli všechno nebyl jen sen. V momentě, kdy ji spatřila se její srdce rozběhlo neskutečnou rychlostí.

Slečna zastavila u baru a do dokumentů v ruce začala psát. Působila soustředěně, ale jako by kolem šířila tiché napětí. Ani jednou nezvedla hlavu od papírů a jen gestikulovala na servírku. Ta z ní byla velmi nervózní. Neustále přešlapovala z jedné nohy na druhou. Po celou dobu je sledovala se zatajeným dechem a doufala, že by mohla projít kolem nich. Sama nevěděla, co by udělala. Ale toužila, aby se k ní přiblížila co nejvíc.

Slečna se nakonec otočila a zamířila zpátky. Nespouštěla z ní oči.

Jako by vycítila pohled, zvedla hlavu, kývla a usmála se. Poskočilo jí srdce radostí. Usmála se také. A v tom úsměvu by se na okamžik ztratila. Nevěděla, co je správné. Co má cítit anebo naopak, co cítit nemá. Ona však během chvilky zmizela za rohem.

„Ty ji znáš?“ Pavel si svou ženu zkoumavě prohlížel. Teprve teď si uvědomila, že je tu s manželem. Tváře ji zahořely studem. Zamíchala vystydlou kávou a rovnala si myšlenky v hlavě.

„Potkala jsem ji tady před měsícem,“ hlesla s nadějí, že to Pavel nechá být.

Namísto toho zvedl jedno obočí a čekal, co řekne dál.

„Mluvily jsme spolu jen jednou, ale něco na ní je. Je moc hezká.“ Při těch slovech cítila, jak rudne ve tvářích ještě víc. Skoro se jí ulevilo, že slova vyřkla nahlas.

Pavel šibalsky mrkl. Jeho dobrá nálada byla nakažlivá a přistihla se, že se taky pubertálně usmívá.

„Tobě se líbí žena?“

„Asi ano. Něco na ní je. Chtěla bych ji poznat blíž, ale nevím jak na to.“

Nikdy ji nenapadlo, že by ji mohla přitahovat žena. Ne takhle. Ale jakmile se ocitla v její přítomnosti, svět se zdál ostřejší a barvitější. A zároveň zneklidňující.

„S tím můžeme něco udělat.“ Mrkl.

Zakroutila hlavou a napila se kávy. Pavel mávl na servírku, která během chvilky byla u nich. Požádal, zda můžeme zaplatit. S koketním úsměvem mu ihned vyhověla.

Zaplatil, a ještě, než odešla se zeptal: „Slečno, prosím vás, kdo je ta blondýnka, kterou jsem zahlédla u baru?“ Servírka se tvářila udiveně a s odporem, který se snažila skrýt do úsměvu. Avšak Klára ten náznak poznala.

Nakonec odpověděla: „Naše provozní. Potřebujete od ní něco? Dnes má příslužbu na recepci hotelu.“

Tak proto. Pracuje na recepci. Už nevnímala, co si spolu dál ti dva říkají. Jediné, co měla před očima byl nádherný obličej záhadné ženy.

Servírka odešla a Pavel s úsměvem prohlásil: „Tak se tady asi budeme muset nechat ubytovat, abychom se seznámili.“

Nekomentovala to a raději se vydali k odchodu. Ve dveří se ještě otočila s nadějí, že ji spatří. Avšak marně.

***

Párty je v plném proudu. Připadá jí směšná. Pár doktorů se dohodlo, že udělají společný večírek. Samozřejmě s manželkami. Jenže teď se stáhli někam do kouta a řeší práci. Pavel nepochybně mezi nimi, ona mezitím v rukou manželek.

Jde o ženy různého stáří. Starší se chlubí úspěšnými dětmi a luxusními dovolenými.

Mladší generace probírají děti, které lépe chodí, mluví a podobně. Svým způsobem je chápe. Vždy jsou vlastní děti nejdokonalejší. Alespoň si to myslí, protože ona žádné nemá. Jednou je chce.

S manželem nikam nespěchají. Jejich práce to nedovoluje, tedy spíše její.

Pokaždé když přijde sem, ptají se, kdy už do toho praští a na co čekají. Pak probíhá debata o tom, že si určitě chtějí jen užívat.

Navíc vždy proběhnou poznámky typu, jak báječně vypadá, což je dáno tím, že nemá děti a tělo po porodu. Nerada sem chodí, ale musí se usmívat. Atmosféra prostředí ji dusila. S Pavlem již vše probírala tolikrát. On je názoru, že se musí zúčastnit kvůli jeho prezentaci. Přeci jen je jeho žena.

Rozhlíží se nenápadně po salonku a přemýšlí, kam by se schovala na zbytek večera. V místnosti jsou utvořené skupinky. Uprostřed pokoje leží velká pohovka se stolkem. Po levé straně od ní je malý krb. U něho stojí tři dámy a popíjí šampaňské. Přesouvá se očima dál k baru, kde si všímá blonďatých dlouhých vlasů. Zaměří se na ně a vzrušením se jí zatají dech. Není si jistá. Blondýna se lehce otočí. Klára ji v momentě pozná.

Odvážná po víně zamíří přímo k ní.

„Dobrý den,“ posadí se vedle blondýnky na bar. „Konečně krásná a upřímná tvář.“

Slečna se na ni otočí a věnuje jí nesmělý úsměv.

Přijme ruku a vzájemně se představí.

„Vás bych tady nečekala. Jste tu jako host?“ ptá se Klára.

„Spíše pracovně.“ Usmívá se a je vidět, že je vděčná za známou tvář.

„Vy tu obsluhujete?“ zvedla jedno obočí. Nevypadala jako obsluha.

„Tlumočím jednomu lékaři. Je můj dlouholetý kamarád. Teď tady nahání nějaké sestřičky, tak mě nepotřebuje.“ Začala se smát hlasitě na celou místnost. Kláře vyprahlo v ústech.

Mávla na číšníka a objednala dvě Mojita.

Nikdy ji ženy nijak zvlášť nepřitahovaly, ale tahle v ní probouzela něco, co nedokázala pojmenovat. Klára si ji dlouho prohlíží a nedokáže přijít na to, čím je zrovna ona tak jiná. Ano je krásná, ale kromě jejích očí nijak zvláštní. Má téměř dokonalou figuru, kterou narušuje jen maličko vystouplejší zadeček. Krátké šaty ukazují velké množství sametové kůže. Klára si ženu prohlíží velmi důkladně a snaží se zapamatovat každou křivku. Nejvíc ji však zaujme obličej. Tvar má do srdce. Bradu malinko špičatou, rty plné a nad malým nosem se jako perly třpytí krásné zelenomodré oči.

Popíjejí spolu celý večer a probírají vše možné. Zjišťují, že mají rády stejnou hudbu a čtou podobné věci. U třetí sklenky přechází k tykání. Blondýnka si každou chvilku olizuje rty a uhlazuje sukni, což Kláru vyvádí z míry. Touží po doteku.

Z jejich světa je vytáhne až Pavel.

„Tady jsi, lásko, já tě hledal.“

„Pavle?“ Úplně by na něho zapomněla. Cítí zklamaní, že je ruší.

„Ehm...Tohle je Veronika.“ Pavel se uculí a podá jí ruku, políbí na tvář. Zkoumavě si je prohlíží. Nakonec se usměje.

„Těší mě. O vás už jsem hodně slyšel. Musíme jet domů. Ráno mě čekají tři operace.“ Kláře zahoří tváře. Přeci je nenačapal při ničem intimním!

„Už?“ podívá se na hodinky a zjišťuje, že je opravdu již půl druhé. Seděly tady spolu skoro tři hodiny. Rozhlédne se po místnosti a polovina účastníků je pryč. Na gauči sedí dva páry postarších manželů a u krbu další skupina. Jinak je tu prázdno.

„Dobře, půjdeme.“ Začíná se zvedat.

„Jdu pro kabáty.“

„Doufám, že se brzy zase potkáme,“ nakloní se k ní a tváří se otře o její. Jde o rychlý, ale velmi intenzivní dotyk, který Kláru na moment rozhodí. Otočí se v rychlosti za sebe a chce se vydat k odchodu.

Veronika ji chytí za ruku. Klára nevěřícně zírá na spojené ruce.

„Měj se hezky, Kláry.“ Dopije svoje Mojito a odchází.

Klára z ní nespouští oči, dokud ji vidí a pak otevírá papírek, na kterém je telefonní číslo a krásným písmem napsáno: Ozvi se. Projela jí vlna, jako by někdo šeptl jejímu tělu pravdu, kterou nechce přiznat.

Zvedá hlavu od dlaně a rozhlíží se po místnosti, ale Veronika už nikde není. Jen Pavel netrpělivě mává kabátem. Vydává se k němu, ale raději by šla na druhou stranu. Část jí volala po návratu do bezpečí, jistoty a řádu, ale ta druhá část toužila utéct jako pubertální holka s číslem v dlani a neohlížet se na následky.

2.

Druhý den Klára trošku vyšiluje. Ráno probíhá jako každé jiné, jen ona cítí podivnou nervozitu ze setkání. Pavel má službu, a proto odchází velmi časně.

Zůstává sama ve svých myšlenkách a po domě se pohybuje zcela automaticky.

Co od toho očekávám? Budu si s ní mít co říct? Budu se jí líbit? Co si vezmu na sebe?

Jediné, co ji vytrhává z myšlenek na Veroniku, jsou pracovní hovory. U těch vypíná své myšlenky a soustředí se plně na práci.

V devět hodin již naprosto vyšiluje. Přehrabuje se v šatní skříni a snaží se zvolit, co nejlepší kombinaci.

Po dlouhém uvažování se nakonec rozhodne pro elegantnější oblečení, než používá běžně. Chce zapůsobit.

Sladí krajkové spodní prádlo v lososové barvě. Dělám, jako bych se někde měla svlékat. Vezme si černou úzkou sukni v délce do půlky stehen a doplní ji světle oranžovou halenkou s volnými rameny. Vlasy stáhne do copu. Ještě, než se vydá ke dveřím, sáhne po parfému Euphoria od Calvina Kleina. Její oblíbená značka. V chodbě se obouvá do černých lodiček na jehlovém podpatku.

Celý svůj outfit zhodnotí v zrcadle na chodbě. Dost dobrý. Měla bych tak chodit častěji.

Po cestě se zastavuje v práci. Kontroluje převzaté balíky a chod salonu.

S přibývajícím časem je stále více nervózní. Neustále sleduje hodinky na ruce. Nechce přijít pozdě, proto vyráží raději dříve. Do kavárny vchází již v půl jedné.

Faktury si vzala s sebou, aby se nějak zaměstnala. Žaludek jako na vodě. Objednává proto mátový čaj na zklidnění a snaží se pracovat. Bohužel se její myšlenky točí jen kolem jednoho. Ukládá dokumenty zpět do tašky a rozhlíží se po lidech. Vždycky ji bavilo sledovat lidi. Všímá si detailů, ale hlavně vlasů. To je její vášeň a práce. Přemýšlí o své kariéře. Hned po škole začala podnikat. Ze začátku šlo vše pomalu, ale měla velkou podporu v Pavlovi. Pozvolna si získala klientelu, která se postupem času rozrůstala. Nakonec musela najít jiné prostory. Vytvořila vlastními silami salon, pronajala dvě další kadeřnická křesla a jedno pedikérské. Sama už by nemusela pracovat, ale nedokázala si takový život představit. Pavel nic nechápal. Mohla se jen starat o provoz, ale nechtěla. Nechávala si jen VIP klientky, ale i tak měla termíny na tři měsíce plné. Vlasům věnovala čtyři dny v týdnu a provozu jeden. Ale stejně si vždy brala navíc dokumenty domů a pracovala po večerech. Byla plně vytížená, ale spokojená. Pavel trávil málo času doma, kvůli pohotovostem a službám v nemocnici. Zvykla si. Jsou lidi, kteří ho potřebují víc.

Ze zamyšlení ji vytáhl povědomý hlas: „Ahoj.“

Trhla sebou. Nad ní stála Veronika a usmívala se. Okouzlující. Bez ostychu si ji prohlížela. Měla světle modré šaty, které jí obepínaly křivky a na nohou stříbrné baleríny. Přes ruku přehozený šedý svetr. Postavila se. Veronika ji objala a dala pusu na tvář. Překvapení vystřídala lítost, když se odtáhla. Voněla po vanilce. Vlasy měla rozpuštěné a do pasu dlouhé. Veronika se posadila. Strašně blízko. Boky se opírala o její. Objednaly si karamelové latté.

„Dnes jsi krásná,“ vyhrkla, co ji pálilo na jazyku od samého začátku. Veronice lehce zrůžověly tváře.

„Nápodobně.“ Překvapená Klára sklonila hlavu a hrála si s čajem. „Jak se ti spalo?“

Nevěděla, co odpovědět. Zdálo se, že konverzace vázne. A přitom si v noci tak moc rozuměly. Nejspíš vlivem alkoholu.

„Dobře, a tobě?“

„Mně výborně.“

„Kolik máš času?“

Klára zůstala zaskočená. Ale odpověděla téměř okamžitě: „Kolik budeš chtít.“

„Skvělé, projdeme se po krámech?“ mrkla. Té se okamžitě ulevilo. Tuhle holku bude mít opravdu brzy ráda. Atmosféra se uvolnila. Obě si dlouho povídaly. Mluvila o své práci a o Pavlovi.

Veronika vyprávěla, že ještě studuje a zároveň pracuje. Kláře přišlo, že jsou tam jen chvilku, ale když spatřila hodiny, úplně se lekla. Uplynuly dvě hodiny. Začalo jí kručet v břiše.

„Pojď, dáme si někde něco dobrého a půjdeme na nákupy.“ Veronika sršela energií a Klára si s ní připadala jako puberťák.

Nejdříve si daly kebab do ruky, posadily se na lavičku a pozorovaly lidi před Flórou. Svítilo sluníčko a vzduch voněl létem. Po jídle vyrazily na nákupy. Nerada nakupuje, ale s Veronikou by snesla úplně vše. V její přítomnosti cítila lehkost.

Chodily od obchodu k obchodu. Vždy někde vybraly hodně věcí na zkoušku a dělaly si módní přehlídku. Už si ani nepamatuje, kdy se tolik nasmála.

V šest hodin volal Pavel, že už v práci balí a jede domů.

„Čas strávený s tebou rychle utíká,“ postěžovala si.

„Vždyť není všem dnům konec,“ usmála se Veronika.

„Co kdybychom něco podnikly?“ vyhrkla bez rozmyslu. Nedokázala se smířit s tím, že by nevěděla, kdy se zase uvidí.

„Ráda, tak mi napiš.“

„Musím jít, Pavel mě bude čekat a mám ještě práci.“ Pozvedla tašku s dokumenty.

„Dobře, ale slib, že napíšeš.“

„Slibuji.“

Veronika dala Kláře pusu na tvář a s mrknutím odešla. Ještě chvíli vstřebávala pocity, pak se vydala směrem domů. Bylo to jen patnáct minut chůze. Celou dobu přemýšlela, že se s ní cítí dobře a že dlouho neměla tak úžasnou přítelkyni. Určitě musí něco vymyslet a seznámit je s Pavlem pořádně. A taky představit Lindě. Té se bude zamlouvat.

S radostným pocitem a s úsměvem na rtech došla až domů. Dělala, že nevidí, jak se lidé na ni dívají jako na blázna. Kdo se taky sám tolik usmívá???

Kláře zapípá příchozí zpráva. Rychle sáhne po mobilu, ale má mastné ruce, takže telefon spadne na kuchyňskou linku. Zanadává. Pavel se směje za jejími zády.

„Proč jsi tolik nervózní? Přijde jen kamarádka.“ Vezme utěrku a otře špinavý telefon. Podává ho Kláře a ta v rychlosti čte:

„Už jsem skoro u vás. Moc se těším.“

Kláře se rozklepou ruce. Přemýšlí, co ještě neudělala. Večeře je skoro hotová, stůl připravený, lahev vína se chladí, ona je upravená.

Za posledních čtrnáct dní se s Veronikou viděly pětkrát. Vždycky něco podnikly a Klára využívala Pavlových služeb, jen aby mohla trávit čas s ní. Pavel měl každou chvilku narážky, že běhá za chlapem.

Nikdy si tolik s nikým nerozuměla. Za takovou přítelkyni cítila vděčnost. Druhou blízkou osobou zůstala Linda, která žila v Hradci, ale objevovala se jen minimálně. Většinu kontaktu zvládají přes telefon.

Vehementně míchala omáčku na maso, když se rozezněl zvonek. Pavel šel otevřít. Slyšela tlumené hlasy a smích, který velmi dobře znala. Rozbušilo se jí srdce. Do místnosti vstoupila Veronika.

„To je, ale úžasná vůně.“ Usmála se. Pavel vzal její kabát a usadil ji na barovou židli. Nalil jim sklenici vína a podal i Kláře.

„Tak na nová přátelství, holky.“ Přiťukli sklenkami. Pavel se vydal zatopit v krbu.

„Za chvilku bude večeře. Doufám, že máš hlad.“ Usmála se na Veroniku. Už z ní nervozita opadla. Dívala se na ni. Na sobě černé tílko a modré džíny. Vlasy spletené do copu. Vypadala překrásně, jako vždy.

Klára oblékla dlouhou černou sukni a fialové triko. Přes sebe uvázanou kuchyňskou zástěru. Vlasy stažené skřipcem a bosé nohy. Ráda chodila bez bot.

„Jaká je dnešní nabídka?“ zeptala se Veronika.

„Tady je někdo postižený z práce,“ rýpla si.

„Dnes budeme servírujeme specialitu šéfkuchaře. Gnocchi s uzeným lososem a špenátovou omáčkou. Jako předkrm bruschettu a jako dezert mrkvový koláč.“

„To zní lákavě, paní šéfkuchařko.“ Obě se rozesmály na celou kuchyň.

„Neuvěříš, co se mi stalo,“ začala vyprávět Veronika.

„Povídej.“

„Dneska mě v práci pozval jeden klient na večeři, a když jsem odmítla, přinesl mi růže a řekl, že se jen tak nevzdá. Kdybys viděla, jaký je fešák. Vždycky se u nás ubytuje jen na pár dní. Ale jezdí pravidelně...“ Veronika zněla nadšeně. Kláře strnul úsměv. Ani si to nechtěla připustit, ale něco v ní se stáhlo. Nešlo jen o žárlivost. Spíš o strach, že by o tenhle zvláštní pocit mohla přijít dřív, než ho vůbec pochopí. Asi jsem s Pavlem dlouho a jen jí závidím ten pocit nějakého začátku.

Veronika básnila dál, co všechno klient vlastní a jak jí nadbíhá už delší dobu, ale až teď se projevil veřejně. Pavel vyšel z obýváku.

„Pojďte jíst,“ nakázala Klára. A tím zastavila vyprávění. Pavel usadil Veroniku ke stolu a sedl si vedle ní. Začala nosit na stůl. Konverzace u jídla probíhala o neutrálních tématech. Po večeři se posadili ke krbu. Veronika se vyptávala, jak se seznámili a Pavel jí vše barvitě líčil. Nakonec vytáhli svatební fotky. Ukazoval všechny hosty a ke každému něco komentoval. Vypili tři lahve vína. Už byli všichni v náladě, když se Pavel zeptal, zda je nějaký pan Dokonalý.

Veronika odpověděla ihned, že zatím není. A Kláře se moc ulevilo.

Povídali si dlouho. Pavel je o půlnoci opustil. Ráno sloužil v nemocnici. Ony vydržely do tří. Veronika chtěla odjet, ale přemluvila ji, aby se vyspala u nich na gauči. Vytáhla ze skříně tričko a tepláky, aby měla v čem spát a peřiny. Popřály si dobrou noc a Klára šla do patra k Pavlovi. Usnula rychle.

„Uvařila jsem ti kávu.“ Veronika podává Kláře hrnek.

„Konkrétně?“