MARIE JAKOUBKOVÁ

I KDYŽ SE NEZNÁME

1. díl

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Marie Jakoubková, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 174. a 134. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Marie Jakoubková

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-97-5 (epub)

ISBN 978-80-88672-98-2 (mobi)

Úvod

Už přes hodinu si prohlížím jednu rodinnou černobílou fotografii a nemohu z ní spustit oči. Je na ní zachycen muž, můj táta, když mu bylo asi šestadvacet let. V rukou drží své prvorozené dítě, holčičku.

Vypadá tak šťastně. Oba vypadají šťastni. Hledí na sebe a usmívají se. Ona bezzubě a on tak, jak jsem u něj nikdy neviděla.

A ne, nejsem to já. Je to moje starší sestra. Sestra, která se narodila a umřela ještě předtím, než jsem na svět stihla vykouknout. Bylo jí necelých sedm měsíců, když její krátký život na tomto světě nadobro skončil. Někdo už na její tehdejší přítomnost možná zapomněl, jiný tu a tam vzpomene, ale já? Já na ni myslím opravdu často. A to jsem ji vlastně nikdy nepoznala.

Dodnes přesně nevíme, co se tehdy stalo. Jednoho dne dostala silný průjem, na který navázal ledvinový kolaps a neuplynuly ani dva týdny a bylo po všem. Jen smutek, temnota a neskutečná propast v srdcích.

Zřejmě jsem mezi truchlící patřila také, ačkoliv jsem v té době byla teprve v matčině břiše. Byly mi přibližně tři měsíce a měřila jsem něco kolem sedmi centimetrů. Ale zjevně už jsem tehdy dokázala vnímat dění kolem, což mi dává i určité vysvětlení, proč mám celý život pocit, jako by mi něco scházelo. Jako by někdo roztrhl duši na dvě části a mně teď ten druhý díl chybí. Zní to divně, ale cítím to tak.

Věřím, že bychom si byly opravdu hodně blízké. Já a moje sestra. Určitě ne stejné. Odlišovaly bychom se ale přesně v těch místech, která by do sebe krásně zapadla z druhé strany.

Naším hlavním a společným znakem je, že jsme se obě narodily ve znamení Ryb. V jednom z nejvnímavějších a nejcitlivějších znamení zvěrokruhu. Do tohoto období vědomě vstupují jen nejstarší duše a je tudíž pravděpodobné, že si ta naše společná chtěla vyzkoušet, jaké je žít ve dvou paralelních realitách současně. A teď s napětím sleduje, co se děje vždy na opačné straně zrcadla.

Měly jsme žít spolu, ale vrtošivý vesmír rozehrál karty jinak. Zasáhl svou rukou osudu a rozdělil nás dřív, než jsme se stihly poznat. Jenže silné pouto, které nás k sobě vzájemně pojí, nám nemůže zabránit, abychom se pokusily k sobě cestu najít. Byť by se z pohledu rozumu a logického vysvětlení jednalo o to, zajít až za hranice lidského uvažování.

A pokud to byl skutečně záměr naší společné duše, tak je mi jasné a jsem s tím i smířena, že v paralelní realitě je moje sestra naživu a ten kdo nepřežil, jsem byla já. A to mi dává smysl.

Předmluva

2002, srpen–září

Léto pozvolna končilo a srpen předal pomyslnou štafetu dalšímu měsíci v pořadí, září. Babí léto, které navázalo na teplé počasí letních dní, dopřávalo ještě několik příjemných dní ve slunečném opojení. Ne však každý se mohl z takto pěkného raného podzimu radovat. Některým naopak budou první zářijové dny roku 2002 navždy připomínat těžkou zkoušku… Zkoušku, na kterou se nebylo možné jakkoli dopředu připravit.

1

„Jestli se umíte modlit, tak se modlete,“ doporučoval primář dětského oddělení Bartoš rodičům malé Lucinky. „Pokud s modlitbami nemáte žádné zkušenosti, možná byste si je měli co nejrychleji osvojit,“ dodal striktně.

Jeho rady působily poněkud nelidsky, ale on už se za svá dlouhá léta působení v místní nemocnici naučil brát život takový, jaký je. S pozitivními a bohužel občas i těmi negativními dopady.

„Myslíte si, pane primáři, že se naše holčička uzdraví?“

Lucie visela očima na jeho rtech a snažila se dřív, než stihl cokoliv říct, najít sebemenší náznak naděje. Něco, co by jí dodalo sil. Za pár posledních dní už se cítila neuvěřitelně vyčerpaně.

Vidět své půlroční dítě, naprosto neznalé světa, človíčka, který poznal maximálně prostory bytu, v němž žije s rodiči a něco málo z okolí kočárku, když jedou s maminkou na procházku, vidět ho teď spící na nemocničním lůžku pro kojence, napojené na různé přístroje a se zavedeným kyslíkem proudícím v tenkých hadičkách z nosíku rovnou do plic, je horší než ta nejšílenější a nejstrašidelnější noční můra, jaká se kdy člověku může zdát.

Tohle přece ještě nebyl žádný život. Nestihla se vlastně ani pořádně rozkoukat a už musí čelit zkušenosti, na kterou vzhledem ke svému věku nemá žádných znalostí, schopností a zbraní. Nerozumí, co se děje a proč?

A proto oddaná napospas svému osudu jen čeká, zda se o ni všichni ti velcí lidé kolem postarají. Jestli jí pomohou.

Její poslední výsledky, s nimiž primář Bartoš ráno seznámil rodiče, bohužel nebyly příliš pozitivní. Přesto se Lucie s Tomášem drželi myšlenky, že tak malé dítě, donedávna zcela zdravé, vitální a neuvěřitelně šikovné a hravé, by si přece Bůh k sobě nebral. Proč by to dělal? Nedávalo by to vůbec žádný smysl.

„Je mi to moc líto, ale v případě Lucinky pomůže snad už jenom zázrak,“ zaznělo z úst primáře.

Kdyby radši mlčel, pomyslela si rozhořčeně Lucie. Upřímnost ano, ale trochu přiměřeně, pokračovala v úvahách.

Sledovala, jak se sklání k postýlce a opatrně hladí Lucinku po hlavičce. Pak cestou ke dveřím, k nimž následně zamířil, ještě poplácal Tomáše po rameni.

„Držte se!“ šeptl. Nato si odkašlal, jelikož mu přeskočil hlas. „A raději se připravte na nejhorší,“ dodal. Prošel dveřmi pokoje a ztratil se na chodbě.

Lucie by jej v ten moment nejraději propíchla očima, kdyby to uměla.

2

S Tomášem zůstali celou noc u Lucinky. Nedokázali zamhouřit oči. S vědomím, že se možná jedná o poslední okamžiky, které mohou společně prožít, o momenty, kdy je jejich dítě ještě slyší, snad i vnímá a kdy jí buší srdíčko, nemohli, a hlavně nechtěli promarnit jedinou vteřinu. A stejně by asi ani neusnuli.

Tomáš sepjal ruce a přivřel oči.

„Bože,“ začal s modlitbou. Lucie jej pozorovala a uvnitř sebe cítila jakýsi tlak či dokonce stud. Neuměla se modlit. Doma ji k tomu nevedli.

Tom oči zase otevřel a pouhým pokývnutím hlavy vyzval svou ženu, aby se k němu přidala.

„Vždyť víš, že na tohle nejsem,“ namítla Lucie a nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Teď jde o všechno, chápeš?“ snažil se ji Tomáš přesvědčovat. „Slyšelas, co říkal doktor. Máme se modlit. Tak se vykašli na nějaké osobní předsudky, poklekni a třeba opakuj po mně.

Lucie se chvíli zdráhala, ale Tomášův pohled jí nedával příliš na výběr.

A tak se shýbla, opřela se o kolena, propletla prsty na rukou a vyčkávala na slova modlitby, která si Tomáš mezitím sumíroval v mysli.

„Bože,“ oslovil jej znovu, „vím, že jsem s tebou už dlouho nemluvil, a že občas vynechám i návštěvu kostela, za což se teď fakt hodně omlouvám…“

Lucie zatím mlčela, protože jí nedocházelo, co by měla opakovat. Sledovala Tomáše a bylo jí ho trochu líto. Působil tak křehce. Za celou dobu, co se znají, nebyl takhle otevřený. Vlastně tuto jeho stránku ani příliš neznala. Modlíval se často, než se poznali? A proč s tím asi přestal, přemýšlela v duchu.

„Potřebuju tvou pomoc,“ zaslechla jeho další slova. „Vlastně oba potřebujeme, abys nám pomohl.“ Otevřel oči a pohlédl na Lucii. Pomalým mrknutím oběma očima jí dával najevo, že nastal čas, aby také promluvila.

Lucie si odkašlala. Cítila, jak se jí propletené prsty začínají potit.

„Zkus mu třeba slíbit, že když Lucince pomůže, začneš taky chodit do kostela.“

Lucie vykulila oči.

„To myslíš vážně?“ zeptala se a nevěřícně zavrtěla hlavou.

Tom netečně pozvedl ramena.

„Není to vydírání?“ Na moment se odmlčela. „A umíš si vůbec představit našeho taťku, co by mi na to řekl? Vždyť by ho trefilo!“

Tomáš se zamračil.

„Jsi sobecká, víš to?“ odvětil. „Pokud to má Lucince pomoct, tak se klidně upíšu ďáblu,“ dodal suverénně.

Ačkoliv to daná situace příliš nedovolovala, musela se Lucie zasmát.

„No, teď jsi tomu dal korunu. Chceš se modlit k bohu, ale upsal by ses ďáblu? Fakt vtipný!“

Tomáš zrudl. Ani ne tak studem jako vzteky. Na první pohled bylo patrné, že se ho Lucčina poznámka dotkla. Ale snažil se horkou páru, hromadící se v jeho hlavě, nevypustit ven. Uvědomoval si, že hádkou, navíc před nemocným dítětem, nic nevyřeší.

Poslední dva týdny byly pro oba neuvěřitelně vysilující. Stres, strach o dítě, úzkost a nedostatek spánku se na nich už vážně začaly podepisovat. Snažili se, tak moc se snažili, ale už to bylo moc dlouhé. Potřebovali by se vrátit do klidu, hodit všechno za hlavu, zase se jen radovat, jak jejich dítě prospívá, a ne se dívat, jak jim mizí před očima.

Znovu zavřel oči.

„Promiň mi bože poslední slova, nemyslel jsem je vážně, jen jsem strašně zoufalý. Pokud je to v tvé moci a já věřím, že ano, ne nadarmo se o tobě říká, že jsi všemohoucí, prosím, udělej zázrak a uzdrav naši holčičku.“

Lucie si odkašlala.

„A-ano,“ přidala se ostýchavě, „pomoz naší Lucince. Je přece ještě tak malinká a nevinná. Nic nezažila, a jestli nás vidíš shora, musíš uznat, že je strašně šikovná. Nezaslouží si, aby od nás odešla. My ji nadevše milujeme. Prosím, udělej něco, bože. Moc ti za to děkuju.“

Potom otevřela uplakané oči a smutně pohlédla na Tomáše.

„Děkuju!“ šeptl dojatě.

Kapitola první

1

Snažili se, tak moc se snažili. Veškerý volný čas skutečně věnovali modlitbám, ale zázrak se bohužel neuskutečnil.

Dne a konkrétní hodiny, kterých se tak neskutečně obávali, a na něž se nebylo možné dopředu připravit, nastaly. Od chvíle, kdy Lucinka naposledy vydechla, se život Tomáše s Lucií zbořil jako domeček z karet. Jako když malíř přetře svůj obraz bílou barvou, hleděli vstříc prázdné budoucnosti. Rázem neměli nic, o co by se mohli opřít.

„Věděla jsem, že to nebude mít smysl! Jak by taky mohlo?“ upouštěla páru Lucie a pod palbou dalších pocitů z nespravedlnosti osudu, neopodstatněného božího záměru snažila se svalit vinu za svou zesnulou holčičku na všechny kolem sebe. Na lékaře, kteří podle ní neudělali všechno, co měli, na Tomáše, který ji nutil modlit se, a hlavně na samotného Boha, protože on to měl ve svých rukou ze všech nejvíc. A co udělal? Nic. Zřejmě si vybírá jen mezi vyvolenými, uvažovala zcela bez ostychu. Mezi těmi, kteří disponují velkými majetky a spoustou peněz.

Bezradně a plna zoufalství klečela vedle operačního stolu a hladila drobnou ručičku své malé dcerky Lucinky. Vypadala, jako by jen spala. Bez kyslíkové hadičky v nosíku si byla zase tolik podobná. Jen kdyby ještě dýchala a mohla otevřít oči.

Lucie přejela prsty po dceřině ručičce a zastavila se na její hrudi. Třeba se doktoři zmýlili, napadlo ji. Třeba jí srdíčko stále bije! Zavřela oči a vnímala, co se děje pod jejími prsty. Než jí stihl mozek vysvětlit, že jediné, co může cítit, je vlastní tep, vnímala, jak jí někdo ve stejný moment položil dlaň na rameno. Neohlédla se.

„Vstaň, prosím!“ zaslechla Tomášův hlas.

Pohled na Lucii, totálně zničenou a až do morku kostí zoufalou, mu trhalo srdce. A to jsou zatím stále v nemocnici, pomyslel si v duchu. Jak těžké to asi bude, až se vrátí domů…

Primář je sice oba vyzýval, aby se připravili na nejhorší, ale tehdy Tomáše nenapadlo, že bude muset čelit hned dvěma srdcervoucím životním zkušenostem najednou.

Věděl, že smrt Lucinky převrátí celý jejich dosavadní život naruby. Že nic z toho, co měli, co si společně vybudovali, už nebude takové, jaké to bylo ještě před necelým měsícem. Úplně mu z té představy naskočila husí kůže na předloktí. Je neskutečné, co všechno se může za tak krátkou dobu stát. Pár dní a zjistíte, že jste přišli úplně o všechno. Najednou vám dochází, jak jste si bohatství, které jste měli, a které vám připadalo naprosto běžné a normální, nevážili tolik, kolik úcty by si zasloužilo.

„Budeme po vás potřebovat podepsat několik dokumentů,“ vymanil Tomáše z hlubokých úvah hlas primáře Bartoše. Tomáš k němu otočil hlavu a beze slov přikývl na souhlas. „Stačí, když se stavíte za pár dní. Teď po vás nic takového chtít ani nemohu,“ dodal soucitně.

„Děkuju, to je od vás milé,“ poznamenal Tomáš, aniž by si vůbec uvědomoval smysl svých slov. Stačilo se podívat na své třesoucí se ruce a hned si byl vědom, že by se podepsat ani nedokázal.

Lucie pořád klečela na zemi a loučila se s Lucinkou. Vlastně si neuměla a ani nechtěla představovat, jaké to bude, až ji prostě odvezou pryč, a tak raději chvíli seděla a chvíli zase klečela, ale pořád byla Lucince nablízku. Co kdyby se náhodou otočila na moment pryč, ztratila by ji z dohledu a pak už by tam nebyla.

Jako by jí Tomáš dokázal číst myšlenky. Přesně věděl, co Lucii koluje v mysli. O to smutnější bude, až taková situace zanedlouho skutečně nastane, doktoři utnou tento moment a pošlou je s projevem upřímné soustrasti domů. Do bytu, který je doslova protkán věcmi i vzpomínkami na Lucinku.

Stačí vejít do předsíně a první, co uvidí, je kočárek. V koupelně, která sousedí s předsíní, nelze přehlédnout malou dětskou vaničku a přebalovací pultík. Zbylé místnosti jako obývací pokoj, ložnice nebo kuchyně už není třeba ani zmiňovat. Ty jsou doslova prošpikované nejrůznějšími předměty, které oběma na první pohled připomenou holý fakt, že nic už nebude jako dřív.

Kdyby Lucie souhlasila, odjel by Tomáš domů sám a všechny věci sklidil z dohledu. Hlavně kvůli tomu prvotnímu momentu. Nebyl si však jistý a ptát se jí na takovou věc, si netroufl.

A proto k ní zaklekl a začal ji soucitně hladit po zádech. Plakala. Celou dobu strašně plakala. A to Tomovi rvalo srdce na kusy.

2

(Paralelní realita)

„Myslíš si, že je to fakt boží zásluha?“ ptala se zvědavě Lucie. Hladila Lucinku po hlavě a nemohla uvěřit vlastním očím, jak se má čile k světu. Ještě předevčírem ji primář Bartoš skoro odepsal a teď už dýchá bez hadičky, poprvé se napila z láhve, a dokonce se i vyčůrala.

„To nevím, ale moc rád tomu uvěřím,“ odpověděl Tomáš a nastavil Lucince svůj ukazováček, aby jej mohla svou malinkou ručkou obejmout.

Ještě ji čekaly nějaké testy, ale podle slov lékařů to skutečně vypadalo, že nejhorší má za sebou. Ten balvan, který Tomášovi spadl ze srdce, museli slyšet i na recepci v přízemí budovy.

„Kdy nás pustíte domů, pane primáři?“ zajímala se Lucie. Sice správně tušila, že to nebude hned, ale potřebovala mít nějakou představu.

Primář se podíval do karty a chvíli přemýšlel.

„Pokud půjde všechno podle plánu, Lucinka začne sama jíst a bude pravidelně močit, mohli bychom vás tak za tři nebo čtyři dny propustit.“

Lucie se rozzářila jako sluníčko.

„Mockrát vám děkujeme, pane primáři,“ odvětila vděčně. Znovu Lucinku pohladila, tentokrát po tvářičkách. Oproti předešlým dním se jí zase pěkně červenaly. „Snad už bude od teď všechno jen a jen dobré,“ dodala s lehkým úlevným povzdychnutím.

Primář Bartoš je nechal chvíli o samotě.

„Stejně tomu nemůžu pořád uvěřit. Myslela jsem si, že bůh nadržuje spíš bohatým. Těm, kteří mají nějaké majetky a spousty peněz.“

Tomáš se na ni zamračil.

„Já vím, že bych takhle neměla mluvit. Jen jsem to zkrátka potřebovala říct nahlas.“

„Buď vděčná, že se Lucince ulevilo, a že dle všeho bude zanedlouho zase úplně zdravá.“

„Ale to já přece vděčná jsem a moc!“

Plná dojetí a hlubokého štěstí přejížděla prsty po dceřině ručičce a pak se zastavila na její hrudi. Dýchala zcela volně a pravidelně a hrudníček se jí krásně nazvedával. Na dlani cítila tlukot jejího srdíčka. Zavřela oči a užívala si toho jemného klepání na své dlani.

Vzpomněla si na primářova slova, když je vyzýval, aby se s Tomášem připravili na nejhorší. A musela uznat, že byli skutečně blízko. Téměř na samé hranici. Stačilo málo a život by se jim sesypal jako domeček z karet. Kdyby Lucinka umřela, převrátil by se jim svět vzhůru nohama. Z představy, že by se měli vrátit domů bez ní, Lucii naskočila husí kůže na předloktí.

„Huš!“ snažila se své myšlenky zahnat pryč. Otočila hlavu a pohlédla na svou dcerku. Na svou živou, krásnou a brzy zcela zdravou dcerušku, kterou si za pár dní budou moct odvézt domů.

Sama sobě navíc přislíbila, že od teď si začne vážit každé minuty, kterou může ve společnosti Lucinky strávit. Nemít takové štěstí, přišli by úplně o všechno. Je fajn, že si to mohli uvědomit včas.

„Na co myslíš?“ přenesl jej Lucčin hlas zpět.