Zara Noir

MISTR KLAMU:

ZA HRANICÍ LŽÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Zara Noir, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 173. a 133. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-95-1 (epub)

ISBN 978-80-88672-96-8 (mobi)

Kniha druhá

Minulost nelze vymazat, ale možná ji lze pochopit.

PROLOG

ROCKOVÁ HVĚZDA THOMAS BLAKE ZATČEN! PÁD IKONY, NEBO JEN DALŠÍ SKANDÁL?

Hudební svět včera večer zažil šokující zvrat, když policie zadržela Thomase Blakea, kytaristu kapely Wasted Generation (WG). Podrobnosti případu zatím nejsou veřejně známé.

Zatčení proběhlo v jeho domě v Los Angeles krátce poté, co byla z místa odvedena jeho partnerka, bývalá novinářka a spisovatelka Annabeth Beumontová, v doprovodu nejbližších přátel.

Beumontová se k incidentu zatím nevyjádřila, ale spekuluje se o jisté spojitosti s jejich předchozím sporem, kdy proti sobě stanuli před soudem. A právě Beumontová odcházela poražená. Zda se k celé situaci vyjádří veřejně, zatím není jasné.

Na sociálních sítích mezitím explodovala vlna reakcí. Fanoušci jsou rozděleni – někteří odmítají věřit, že by jejich idol mohl být vinen, ať už z čehokoliv, a podezírají Beumontovou. Jiní zase stojí na její straně a upozorňují na fakt, že už v minulosti upozorňovala na Blakeovo nestandardní chování.

Kapela WG, ani Blakeův mladší bratr Killian zatím nevydali oficiální prohlášení, ale dva z členů kapely byli spatřeni, jak opouštějí nahrávací studio v očividném napětí.

Je Thomas Blake jen další celebrita, která se stala obětí mediální hysterie, nebo skutečně spadl z piedestalu hudební legendy? A jakou roli v tom všem sehrála Annabeth Beumontová?

Budeme vás i nadále informovat.

(Autor: Miranda L. Mitchell, The Hollywood Post)

KAPITOLA I.

Neuběhlo ještě ani čtyřiadvacet hodin a moje a Thomasovo jméno opět vláčeli bulvárem. Neměla jsem dost času, abych vstřebala události předchozích hodin, a přesto jsem si náš příběh vyslechla, jak z rádia, tak i z televize. Dokonce několikrát a v různých verzích.

Seděla jsem u Kate v obýváku, stále oblečená jen do červené noční košilky a zírala do prázdna. Čaj na uklidnění, který mi ochotně uvařil Tim, už dávno vystydl a já nemohla dostat z hlavy Thomasův poslední pohled.

„Anno?“ Kate se mě snažila vytrhnout z myšlenek, ale já nevnímala okolí. Ani ji, ani neustále zvonící telefon.

„Nebudeme se k ničemu vyjadřovat!“ Hulákal Tim do mobilu. Celá ta aféra zasáhla i jeho. Kate, jeho manželka, zároveň moje společnice, byla jasným vodítkem a paparazzi si nenechali ujít jedinou příležitost, jak se dostat k informacím.

„Měla by ses trochu vyspat, zítra musíme jít na policii kvůli výslechu. A já zatím zajdu za Killianem do nemocnice.“ Kate seděla vedle mě na sněhobílé pohovce a držela mě za ruku. „Nebo bys možná mohla jít se mnou, aby se podívali i na tebe,“ dodala ještě a konečně upoutala moji pozornost.

„Do nemocnice?“ ptala jsem se zmateně a snažila se pospojovat si souvislosti.

„Zapomněla jsi?“ podivila se Kate a ustaraně se otočila na Tima.

Majáky, sanitka, Killian na nosítkách a Thomas v poutech. Znovu se mi vybavil obraz chaosu, jehož jsem byla svědkem.

„Co se mu stalo?“ Kate si jen povzdechla. Určitě zvažovala, jestli mi podrobnosti pomohou, nebo naopak.

„Kate! Co se mu stalo?“ Naléhala jsem. Ke Killianovi jsem stále cítila jistý odpor za to, co udělal Giulii a spoustě dalším. Na druhou stranu právě on se postavil mezi mě a Thomase. A jsem si skoro jistá, že tvrzení, že mi zachránil život, rozhodně nebylo přehnané. Zasloužil si tím můj vděk a minimálně respekt. Nasadil svůj život, ač vědomě nebo ne, aby zachránil ten můj. Pokud jeho odvaha měla být nějakou formou pokání, aby dokázal odpustit sám sobě, rozhodně si zvolil dobrou cestu.

Kate mlčela, dokud ji Tim nepobídl, aby přede mnou nic netajila.

„Zlato,“ Kate se zhluboka nadechla, aby mohla pokračovat.

„Poté, co jsme opustili dům tak... Thomas napadl Killiana. Tím samým nožem, kterým ohrožoval tebe,“ ztišila hlas a pevně mi stiskla dlaně.

„Tomu nevěřím,“ zakroutila jsem hlavou. Ať už Thomas prožíval cokoliv, nikdy by se neobrátil proti Killianovi. Sama jsem se už několikrát přesvědčila, jak silné je jejich bratrské pouto a vzájemná loajalita.

„Anno,“ Tim si přisedl k nám a vložil se do rozhovoru. Viděl, jak Kate těžko hledá slova. „Sám Thomas pak zavolal policii a záchranku. Ke všemu se přiznal. Možná... “

„Cože? Ne! Nemohl. Proč?“ Nevěřila jsem vlastním uším.

„Co, ne? To je snad dobře. Třeba si konečně uvědomil, že udělal něco špatného.“ Tim se mě snažil uklidnit, ale já vyskočila z gauče a hledala něco na sebe.

„Počkej, jdi do sprchy a mezitím ti něco najdu.“ Kate mě doprovodila do koupelny a zavřela dveře. I přes ně jsem slyšela Tima, jak ji nabádá, aby mě odvezla na psychiatrii.

„Neví, co mluví. Měl by se na ni někdo kouknout. Určitě je pořád v šoku a my dva jí nepomůžeme.“

Naopak. Cítila jsem se při smysle a zdravější než kdy dřív. Vzpomínala jsem na všechna Thomasova slova, na všechny své úvahy. S naprostou jistotou jsem věděla, že se pletou. Znala jsem Thomase líp než oni a vím, že by nikdy proti Killianovi nešel, a už vůbec ne s nožem! Pokud opravdu Killian utrpěl újmu, nemohl za ni Thomas, ale jeho nemoc. Nikdo už mi nedokázal vymluvit, že není špatným člověkem. A jen já jsem je mohla přesvědčit. Všechny, kdo pochybují.

„Kam se chystáš?“ Kate vypadala překvapeně. Vyšla jsem z koupelny oblečená, učesaná a připravená k odchodu.

„Za Killianem. Sama jsi říkala, že tam chceš jet, nebo ne?“ Sprcha a utřídění myšlenek mě probraly a vrátily mi schopnost jednat. Thomase sice drželi ve vyšetřovací vazbě, ale byla jsem přesvědčená, že by tam zůstávat neměl. Navíc skálopevně odhodlaná udělat všechno proto, abych ho dostala ven. A existovala jen jediná osoba, která mi v tom mohla pomoct. Killian.

Kate si mě prohlédla od hlavy k patě a chtěla něco namítnout. Jenže Tim ji předběhl.

„Nemyslím, že je Killian schopný s tebou mluvit.“ Nejspíš si představoval, že mu koupím kytku a budu u něj sedět, dokud se nezotaví. Ale na to jsem vážně neměla čas.

„Hele, hele... Znám tě celej svůj život. To je dost dlouho, abych poznala, že máš něco v plánu. O co jde?“ Kate mě prokoukla a donutila mě se znovu posadit na pohovku vedle ní.

„Musím Thomase dostat ven. A potřebuju Killianovu pomoc.“ Tim, jako reakci na moje přiznání, vyprskl kávu. Ani Kate se netvářila zrovna nadšeně, ale měla pro mě pochopení. Nebo aspoň obstojně předstírala, že ho má.

„Já vím, že asi zním šíleně.“

„Chápu, že ho miluješ, An. Jenže to, co udělal, nebylo v pohodě. Sám se přiznal k tomu, co... vlastně ke všemu včetně tebe a Guilie. Třeba dostal, co si přeje.“

„A jak to víš? Jak víš, že se přiznal? Z bulváru?“ Vyštěkla jsem na ni, ale hned jsem se jí omluvila. Ujížděly mi nervy a nedokázala jsem udržet emoce na uzdě.

„Od vyšetřovatele. Přiznal se už když volal na tísňovou linku. A zopakoval to po příjezdu hlídky,“ smutně se na mě usmála. Nevzdávala jsem se. Ani fakt, že Thomas ve vězení možná doopravdy chtěl být, mě nedokázal zastavit.

„Nechápete to... On nic neudělal! Nebyl sám sebou!“ V hlavě mi přeskakovaly vzpomínky chaoticky a zmateně. A z úst mi nevyšla ani jedna souvislá věta.

„Jasně, takže tam s vámi byl ještě někdo další? Proboha An, co si to tady vymýšlíš?“ Kate zase neudržela sarkastické poznámky.

„Nevymýšlím si, Kate. Jen... Mám pocit, že jen nebyl sám sebou. Co když je za tím vším nějaké trauma, nebo porucha. Já nevím, jak to vysvětlit. Zkrátka si myslím, i po tom všem, že Thomas není špatný člověk.“ Kate se hlasitě rozesmála. Ale Tim ji okřiknul.

„Anno, proč si to myslíš?“ Zeptal se mě se značným zaujetím v hlase a o Kate se pokoušel infarkt.

„Snad mi nechcete tvrdit, že Blake není parchant, ale invalida?“ Oba jsme její otázku ignorovali a Kate se plácla do čela. Zamumlala si něco pro sebe a mým opěrným bodem se v tu chvíli stal Tim.

„Viděla jsem ho. Chvílemi, jako kdyby přede mnou stál někdo jiný a pak se zase vrátil Thomas. Nevím, co si o tom myslet. Co kdyby opravdu onemocněl? Jaká je šance, že ho pustí? Samozřejmě v případě, že se nepletu.“ Tim, jakožto advokát, se určitě s něčím takovým musel setkat. Přinejmenším aspoň v knihách při studiu.

„Nevím, Anno. Vážně nevím. Záleželo by na spoustě faktorů. Určitou šanci bych tu však viděl. Musela bys sehnat lékařské posudky, soudní znalce a spoustu dalších věcí. Celkově by tě čekal hrozně dlouhý boj. Navíc, co když Thomas nebude souhlasit s vyšetřením? Nebo co když se pleteš? Nevím, jestli je moudré se pouštět do něčeho tak složitého a nejistého.“ Dokončil svůj proslov. I když mě od mého plánu odrazoval, mně v hlavě zněla jen jedna věta: „Určitou šanci bych tu však viděl.“ A já se jí za žádnou cenu nechtěla vzdát.

Kate se nejdřív zdráhala, ale nakonec mě s sebou do nemocnice vzala. Měla naplánovanou těhotenskou kontrolu, což mi dávalo dostatek prostoru, abych si mohla s Killianem promluvit o samotě.

Nemocniční pokoj, určitě nadstandardní, působil stejně stísněně. Jako hrobka. Sice byl velký a bíle vymalovaný, ale spoustu místa zabíraly různé blikající a svítící přístroje, přestože na ně Killiana nenapojili. Z ruky mu vedla jen jedna hadička – infuze s čirým roztokem.

Killian ležel na posteli, nespal. Jen netrpělivě přepínal televizní kanály, ve snaze najít program, kde nebude Thomas hlavním tématem.

„Můžu dál?“ Ozvala jsem se ode dveří. Vůbec si mě nevšiml, i když jsem tam stála už několik desítek vteřin, a sbírala odvahu vejít.

„Annabeth, jasně, pojď,“ na tváři měl bolestný úsměv. Těžko říct, jestli bolest ze zranění, nebo z toho, co se stalo.

S námahou se posunul na kraj postele a na volné místo vedle sebe poklepal dlaní, abych se posadila.

„Jak je ti?“ Vypadal bledý, dokonce víc než obvykle. Jeho běžně světlá kůže se zdála najednou skoro průhledná a pod očima ho zdobily tmavě fialové kruhy. Na odhaleném těle mu naskočila husí kůže, přestože v pokoji panovalo příjemné teplo. A obvaz na spodní části břicha mi napovídal, kde přesně utrpěl zranění.

„Je mi fajn. Díky bohu nemá Thomas takovou páru, aby mě bodl hluboko k orgánům. Anebo mám tak pevný svaly,“ zasmál se a snažil se zlehčit situaci. Moje tvář zůstala bez úsměvu.

„Děkuju. A omlouvám se, že jsem,“ „Ne, prosím. Hlavně se mi za nic neomlouvej,“ na chvilku se odmlčel, sklopil zrak a zakroutil hlavou. Pak mě chytil za ruku a podíval se na mě takovým provinilým pohledem, že mi ho najednou bylo strašně líto.

„Já o tom od začátku věděl, kryl jsem ho. Tebe jsem nechal odsoudit, protože jsem podplatil svědky. Promarnil jsem tisíc příležitostí říct ti pravdu a varovat tě. A neudělal jsem to. Já jsem ten, kdo se má omlouvat, jasný? Jen já a Thomas.“ Chtěla jsem něco říct, ale nepustil mě ke slovu. „Mrzí mě to.“

Vidět Killiana takhle zlomeného a upřímného dokonale změnilo celý můj pohled na něj. V tu chvíli mi došlo, s čím vším se musel po boku Thomase potýkat a s čím se sám musel vyrovnat. Nikdo mu s tím nemohl pomoct. Najednou jsem k němu nedokázala cítit ani odpor, ani nenávist. Naopak jsem obdivovala, jak moc byl ochoten chránit svého bratra. Proto jsem i doufala, že mi pomůže.

„Napadlo tě někdy, že Thomas má problém?“ začala jsem opatrně, nechtěla jsem na něj vyhrknout, že je jeho bratr blázen a potřebuje psychiatra.

„Tisíckrát a jednou. Navíc sedí v lochu. Jasně, že má problém,“ ironicky se zasmál a pak se s bolestivým úšklebkem chytil za zraněné břicho.

„Mluvím vážně, Killiane. Myslím si, že Thomas by ti nikdy vědomě neublížil. Co když o sobě v tu chvíli nevěděl. Stejně jako když ublížil Giulii.“ Díval se na mě zamyšleně.

„Znáš ho přece nejlíp. Nestalo se v minulosti, v dětství něco... Nějaká situace, kdy by sis všiml, že by z něj byl někdo jiný?“ Naléhala jsem, ale Killian zakroutil hlavou.

„Myslíš, že je schizofrenik, nebo tak něco?“ Prsty si vjel do vlasů a následoval další bolestný úšklebek.

„Nevím, tomu nerozumím. Ale asi nějakou takovou nemocí trpí,“ přikývla jsem na souhlas. Killian chvíli mlčel a prsty si pohrával s vlasy.

„A proč mi to teď říkáš?“

„Doufala jsem, že mi pomůžeš,“ pokrčila jsem rameny a Killian si mně upřeně prohlížel.

„Chci mu pomoct, Killiane. Chci ho dostat ven a,“ Killian mě umlčel slabým povzdechem.

„Ach jo, tuhle tvoji naivitu Thomas doopravdy miloval. Víš to?“ Usmál se. „Ale myslím, že je to takhle správně.“

Zůstala jsem na něj zírat s otevřenou pusou. Čekala jsem od něj pravý opak a tuhle možnost jsem si ani nepřipouštěla.

„Nechápej mě špatně. Samozřejmě bych byl rád, kdyby Thomase propustili, ale já ho viděl, An. Chvíli před tím, než mě bodl. Byl rozhodnutý mě zabít, chápeš? A měl jsem jen štěstí, že mě nezasáhl tak, jak původně chtěl. Kdo ví, co by udělal příště?“

„Ale taky ti zachránil život, když ti zavolal pomoc, nebo snad ne?“ Killian přikývl. Jeho zášť a nedůvěra byla pochopitelná. Viděl jen to, že ho chtěl vlastní bratr zabít a nepřipouštěl si možnost, že to mohlo být jinak.

„Kille, prosím. Vzpomeň si na detaily. Jak se tvářil, než zaútočil, a jak se tvářil potom? Viděl jsi tu změnu? Jsem si jistá, že toho litoval hned vzápětí,“ snažila jsem se ho trochu zmanipulovat a dostat ho na svou stranu.

„Možná máš trochu pravdu,“ přiznal nakonec a začal popisovat, co jsem viděla i já. Thomasovo prozření, když si uvědomil, co vlastně dělá. Jak se z agresora stal zase beránek.

„Tak se přece normálně lidi nechovají. Kdyby tě chtěl doopravdy zabít, tak by to udělal. A nelitoval by toho ani na minutu, natož aby se tě snažil zachránit. A už vůbec by se nepřiznával policii.“ Abych byla ještě přesvědčivější, tak jsem seskočila z postele, chodila jsem po pokoji sem a tam a divoce gestikulovala rukama.

„Dobře, fajn. Možná máš trochu pravdu. Hlavně si zase sedni, nebo z tebe zešílím já.“ Nejspíš jsem ho dost znervózňovala.

„Řekni mi,“ nechápavě, nebo možná trochu podezřívavě se na mě podíval, když jsem si sedla zpátky k němu. „Proč to vlastně děláš? Proč mu po tom všem chceš pomoct? Vždyť by ti mohlo být jedno, co s Thomasem bude. Byla bys volná a nemusela by ses ničeho bát.“

„Vážně nevíš, Killiane? Opravdu se mě musíš ptát?“ Jeho otázka mě skutečně překvapila. A přitom byla odpověď na ni tak jednoduchá.

KAPITOLA II.

Thomas

Přítmí vězeňské cely lahodilo mým unaveným očím. Po probděné noci, kdy mi myšlenky nedopřály klidu a tvrdá, proležená matrace zase pohodlí, jsem si připadal na pokraji sil. Ztuhlá ramena a bolest hlavy mě nutily sedět bez hnutí a jen tupě zírat před sebe.

Neprobralo mě ani ranní kafe, které mi okýnkem v ocelových dveřích podal jeden z policistů. Plechový hrnek mě studil v dlaních a místo vůně čerstvě namleté kávy se mi do nosu dral pach kovu a něčeho spáleného. To, co kávu připomínalo pouze barvou, chutnalo jako odvar z hlíny a bramborových slupek.

Zadíval jsem se na zeď před sebou, pokrytou čmáranicemi a vrypy. Čí byly? Kolik lidí přede mnou tu sedělo stejně bezmocně jako já?

Snažil jsem vzpomenout si na všechno, co se včera stalo, ale některé útržky mi protékaly mezi prsty jako písek.

Výbuch vzteku. Křik. Strach. Killian. Annabeth. Jejich obličeje, zkřivené bolestí a zklamáním.

Ublížil jsem jim.

Ta myšlenka mě pálila v hrudi, až se mi dělalo špatně. Možná i proto jsem se ani na vteřinu nezabýval vymýšlením lží u výslechu nebo snad i pokusem o útěk. Na co taky? Dostal jsem přesně to, co jsem si zasloužil. Nezáleželo mi na vlastním osudu. Bylo mi jedno jestli mě pustí, nebo jestli v téhle plesnivé cele shniju. Ani jedna možnost nemohla změnit fakt, že jsem zklamal jediného člověka, který mi nikdy nepřestal věřit.

„Jednou se ti to vymkne, Tome.“ Killianova slova mi zněla v hlavě pořád dokola. Měl pravdu. Jako vždycky. A já ho neposlouchal.

Jenže tentokrát nebyl v sázce jen můj bratr. Jednalo se i o Annabeth. A já netušil, jestli mi někdy odpustí. Jestli mi vůbec může odpustit.

I kdyby byla dost silná, aby to celé překonala, já si sám odpustit nedokázal.

„Blake! Thomas Blake!“ Kdosi zaburácel na chodbě a se skřípěním se otevřely těžké ocelové dveře. Zvědavě jsem zvedl hlavu k nově příchozímu. Poznal jsem v něm našeho právníka. Rozhlédl se kolem a neodpustil si znechucené odfrknutí. Počkal, než se dveře zase zavřou a usadil se na jedinou židli v cele u malého stolku.

„Thomasi, co to děláte?“ Zněl trochu zoufale a frustrovaně. Nezvedl ke mně oči, jen se probíral hromadou papírů. Nemusel jsem se ani ptát, co čte. Můj včerejší výslech trval několik hodin a bez jeho přítomnosti. Čím déle četl moji výpověď, tím víc se tvářil zmateně.

„Uvědomujete si, že když jste se jim přiznal? Nemám skoro žádnou šanci vás dostat ven.“ Nejspíš byl víc frustrovaný než já, což se dalo pochopit. Za celou svoji kariéru ještě ani jednou neprohrál. Nikdy. Sám si uvědomoval, že tentokrát nejspíš nemá šanci uspět. Ale ani tak to nevzdával a zapáleně hledal řešení. Promlouval mi do duše, abych odvolal svou výpověď, sestavil plán, kterého jsem se měl držet. Jenže já odmítl. Nechtěl jsem, aby mě hájil, nechtěl jsem, aby mě povzbuzoval, nebo mi pomáhal.

„Stačí, když budeme v kontaktu, kdybych něco potřeboval.“ Nevěřícně na mě zíral a trvalo mu několik dlouhých vteřin, než se vzpamatoval.

„Pořád se domnívám, že úplně nechápete, co vám teď hrozí. Mluvíme tu o dlouhých letech vězení, Thomasi. Pokud spolu nezačneme spolupracovat, vyjdete odsud jako starý muž.“ Skoro zoufale se mě snažil přivést k rozumu. Já už se rozhodl jinak.

„Vím moc dobře, jak na tom jsem. A po vás chci jen jedno. Zjistíte mi, jestli jsou Anna a Killian v pořádku. Pak mi přijdete říct, co jste zjistil a o nic víc se nebudete starat. Jasné?“ Nechápavě kroutil hlavou. Dokonce jsem mu musel připomenout pro koho pracuje a kdo ho platí, než nakonec přikývl na souhlas.

Jakmile odešel, znovu jsem se ponořil do vzpomínek. Tentokrát do těch šťastnějších a usnul jsem s úsměvem na rtech.

Annabeth

Moje první návštěva u Killiana byla zároveň tou poslední. Protože jeho zranění neshledali závažnými, a stačilo mu jen pár stehů, propustili ho hned následující den.

Mě se prozatím ujala Kate. Trvalo mi skoro týden, než jsem se odhodlala překročit práh Thomasova domu. A když ta chvíle přišla, Killian a Kate mi stáli po boku.

Ode dne, kdy se všechno podělalo, tam nikdo z nás nevkročil. Připomínkou, co se vlastně stalo, zůstávala i policejní páska, stále upevněná na dveřích.

Moje první kroky mířily do ložnice. Chtěla jsem si vzít jen pár nejdůležitějších věcí a vrátit se k sobě do starého bytu. Killian mě ujišťoval, že v domě můžu zůstat, měl to přece být náš domov. A dokonce i na chvilku byl, ale necítila bych se tam bez Thomase dobře.

V obývacím pokoji jsem se zastavila u bílého koberce. Stále se na něm nacházely krvavé skvrny a šlápoty od zabahněných bot. V myšlenkách jsem se najednou ocitla zpátky, přesně v tu chvíli, kdy se mi do krku lehce zařízla studená ocel. Nemohla jsem odvrátit pohled od ušpiněného koberce, ani zastavit vzpomínky. A právě ty mě donutily to celé prožít znovu.

„Jsi v pořádku?“ Vytrhla mě Kate z transu a já mrkáním zahnala slzy, co se mi draly z očí.

Opatrně jsem překročila zakrvácenou část podlahy a vydala se do ložnice.

Další flashback – poslední chvíle strávené v posteli. Důkaz, že všechny city mezi námi jsou skutečné a neskončily jeho zatčením. Přál si, abych s ním zůstala, abych nikam neutekla. Chtěl, abychom tu žili spolu.

A já se rozhodla mu to přání splnit. Thomas přece neodešel navždycky. Zase se vrátí. A než se tak stane, postarám se o dům. Ne! Postarám se o náš domov.

Postel zůstala neustlaná a já se posadila na místo, kde ležel naposledy. Skoro až instinktivně jsem položila hlavu na Thomasův polštář a vdechla jeho vůni, která stále ještě nevyprchala.

Na zemi u postele leželo jeho tričko. Hned jsem po něm sáhla a schovala ho pod polštář, jako připomínku, za co jsem se vlastně rozhodla bojovat.

„Nemyslím, že je to dobrej nápad. Musíš odsud vypadnout a začít znovu. Prodat byt a přestěhovat se někam, kde na něho zapomeneš.“ Kate s mým plánem rozhodně nesouhlasila a já to upřímně i tak trochu čekala. Věděla jsem, že má ve spoustě věcech pravdu, možná že i v tomhle. Pořád nechápala, jak moc pro mě Thomas znamená. I po všem špatném, čím jsme si v poslední době prošli.

„Už jsem se rozhodla, Kate. Třeba je to chyba, ale já tu musím zůstat. Prosím, nechtěj po mně, abych ti to vysvětlila, sama nevím proč. Zkrátka cítím, že to tak má být.“ Naléhala jsem na ni a Killian nás se zaujetím pozoroval. Kate se na něj otočila s prosbou v očích. Čekala, že se jí Killian zastane a pokusí se mě přesvědčit.

On ale udělal pravý opak.

„Pokud se tu rozhodneš zůstat, nenechám tě samotnou,“ řekl stručně a podíval se na Kate. Ta jen vytřeštila oči a Killian lehce přikývl hlavou. V poslední době si byli celkem blízcí. Strávili spolu spoustu času, když plánovali můj útěk, a tak se mezi nimi vytvořila i schopnost neverbální komunikace. Stačil jediný jeho pohled a Kate ustoupila.

„Kdybys cokoliv potřebovala, zavolej mi.“ Loučily jsme se u dveří a Kate neochotně odjela. Killian ji po chvíli následoval. Sám si jel sbalit nějaké věci, aby mohl dodržet slovo a být tu se mnou.

Zatímco byl pryč, rozhodla jsem se uklidit stopy po špatných vzpomínkách. Možná jsem doufala, že když odstraním skvrny z koberce, odstraním i všechno zlé.

Horká voda s lahví saponátu mi skoro rozežírala ruce, ale já nevnímala ani bolest, ani sílu, kterou jsem vynakládala na drhnutí zašlé krve. Přes veškeré moje úsilí jsem dosáhla maximálně toho, že se špína rozlila dál do koberce. Tekly mi slzy, ale já se nevzdávala. Kůže na rukách, rozpraskaná od saponátu a spálená od koberce, mě štípala a krvácela. Slzy se mi kutálely po tvářích, dokud jsem se úplným vyčerpáním nesesunula k zemi. Mezi vzlyky jsem popadala dech.

„Do hajzlu... Kurva!“ Pořád ještě na kolenou jsem popadla kbelík s vodou a vší silou jím mrštila přes celou místnost. Zastavil se až o protější zeď a voda, obarvená krví, se rozprskla po sněhobílé zdi.

„Co to tu, proboha, děláš?“ Killian se vrátil, stál ve dveřích a nechápavě se rozhlížel po spoušti, co jsem nadělala.

„Omlouvám se. Já jen chtěla, myslela jsem, že... “ vzlykala jsem a snažila se dát vše rychle do pořádku. Jako by to snad bylo možné.

„Hej, hej! Uklidni se. Nic se neděje. Jasný?“ Uklidňoval mě a pomohl mi vstát ze země.

„Nejde to vyčistit, Killiane. Pořád je to tam. Pořád to vidím.“ Vydala jsem ze sebe jsem třesoucím se hlasem a pevně zavřela oči, jako by to snad mohlo zastavit příval vzpomínek.

Killian mě beze slova přitáhl do pevného objetí. Chvěly se mi ruce, po tvářích stékaly slzy, ale on mě nepouštěl. Držel mě, dokud se mi dech nezklidnil, dokud se mé myšlenkové tornádo nezměnilo jen na slaboučký podzimní větřík.

„Měla bys být opatrnější.“ nakonec se odtáhl a jemně mě vzal za poraněné ruce. Na tváři se mi objevil bolestný úšklebek.

„Tohle všechno,“ pustil mě a o krok poodstoupil. „Vzpomínky nejsou něčím, co bys mohla smýt anebo je jen tak přejít. Já vím, že chceš, aby zmizely, ale tak jednoduchý to nebude. Jestli mu doopravdy chceš pomoct, musíš být silná. Silnější než kdy dřív,“ podíval se mi do očí a mluvil s jistou naléhavostí v hlase. „Pokud se Thomas vrátí, bude potřebovat tebe. Ne uklizený dům, ale tebe!“

Pokud se vrátí... Killianova slova mě bolela.

„Pojď,“ řekl nakonec Killian. „Odpočineš si a zítra to uklidíme spolu, dobře?“

Přikývla jsem, i když mi bylo naprosto jasné, že v noci nezamhouřím oka.

Killian

Po tom, co se právě odehrálo, jsem začínal pochybovat. Vážně bylo správné Annabeth podpořit, aby zůstala v Thomasově domě? Nebo se jednalo jen o další z mnoha mých manipulativních tahů? Moc dobře jsem si uvědomoval, že mít Annu na očích, mě svým způsobem stále spojovalo s Thomasem. Když tu zůstávala ona, jako bych cítil i Thomasovu přítomnost.

Jakmile se zavřela v ložnici, sbalil jsem zatřísněný koberec a odnesl ho k popelnicím. Chvíli jsem tam ještě postával a pozoroval skvrnu od vlastní krve.

„Co jsi to udělal, Killiane? Já myslel, že jsme bratři. Myslel jsem, že stojíš při mně... Teď už jsi pro mě mrtvej, Kille. Mrtvej!“ Hlavou mi probleskla poslední Thomasova slova, než jsem ucítil ostrou bolest v břiše. Chvíli mi trvalo se z té vzpomínky vzpamatovat, a aniž bych si to uvědomoval, dlaň jsem si položil na stále nezahojenou ránu.

Noční můry a neklidný spánek mě vyhnaly z postele uprostřed noci.

Procházel jsem potemnělým domem a poslouchal Annabethiny tiché vzlyky, které se ozývaly z její ložnice. I přes zavřené dveře.

S povzdechnutím jsem si z baru vypůjčil láhev bourbonu. A ne ledajakou. Tu nejlepší, kterou si Thomas schovával na zvláštní příležitost. „Sorry brácho. Až se vrátíš, koupím ti novou,“ hořce jsem se pousmál a napil se přímo z lahve.

KAPITOLA III.

Thomas

„Do hajzlu, Blakeu. Máš nás za kretény?“ Křičel na mě jeden z vyšetřovatelů u dalšího z mnoha výslechů. Člověk by řekl, že když se přizná ke všemu, co udělal a možná i k něčemu navíc, dají mu pokoj. Nemohl jsem se mýlit víc. Už jsem ani nepočítal hodiny strávené ve výslechové místnosti. Čtvercový půdorys, tři židle, obyčejný dřevěný stůl a na něm popelník, až po okraj naplněný nedopalky. Bože, jak já toužil po cigaretě.

Zadíval jsem se na zrcadlo, pokrývající celou jednu stěnu a napadlo mě, zda si mě z druhé strany někdo prohlíží tak, jako já svůj vlastní odraz. Policajti se u mě střídali jak na pouťové atrakci a tahali ze mě informace. Jako bych už všechno neřekl aspoň stokrát. Ale jo, fakt jsem je za kretény považoval.

„I kdybych si to myslel, stejně bych vám to neřekl. Vysvětlil jsem, jak se to stalo. Co po mně ještě chcete?“ V mém hlase se mísil vztek, odevzdanost a lhostejnost. Doopravdy mi nezáleželo na tom, jak tohle všechno skončí.

„Víme, že ti někdo musel pomáhat. Kdo?“

Nasucho jsem polkl. Ani ve snu by mě nenapadlo, jak důslední umí být. Dost se to lišilo od scén z kriminálních seriálů, kdy dvojice obtloustlých agentů sedí za stolem a cpou se koblihami.

„Pokud si myslíte, že bych to nezvládl sám, dost mě podceňujete. Nepotřebuju, aby mi někdo stál za zadkem. Hele, je mi fuk, co si myslíte. Dejte tuhle podělanou složku k soudu a zavřete mě někam do kobky. Nic víc po vás nechci,“ vztekle jsem si založil ruce na prsou. Ti dva vyšetřovatelé svoji práci vzdali. Nešťastně se na sebe podívali a odešli. Nechali mě tam sedět samotného. Vyhovovalo mi to, dali mi tím prostor k přemýšlení. Moji hlavu, v tu chvíli, trápila jen jediná myšlenka. Můžou podezřívat Killiana? Hrozí mu něco?

Nepřežil bych, kdyby ho trestali za to, že mě chránil.

„Hej, je tam někdo?“ Vyskočil jsem ze židle a zběsile bušil pěstí do zrcadla. Určitě za ním stál někdo, kdo se mnou velmi dobře bavil.

Dveře se po chvilce otevřely a dovnitř se vrátili kreténi s úsměvem na tváři. Nejspíš si mysleli, že mě přivedli k rozumu, a že začnu mluvit. Tu radost jsem jim rozhodně dopřát nechtěl.

„Chci mluvit se svým právníkem. O samotě!“ Kreténům ztuhl úsměv a chvíli přemýšleli. Nakonec mi nasadili pouta a odvedli mě zpět do mojí cely.

Annabeth

Poslední, co jsem si pamatovala, než se mi zavřely oči, bylo svítání. Probděná noc mě poznamenala nejen únavovou zimnicí, ale i kvalitními kruhy pod očima. I kdybych se snažila sebevíc, nedokázala bych je skrýt. Navíc se dokonale hodily k mým splihlým a rozcuchaným vlasům. Ty by taky určitě ocenily trochu péče a šamponu.

Hluk padajícího nádobí mě donutil vstát a vyběhnout se podívat do kuchyně. Killian tam stál a bezmocně shlížel k zemi.

„Chtěl jsem udělat něco k snídani. A ty hrnce se proti mně spikly, “ zazoufal a připomněl mi tím Thomase, jak mi vyprávěl, že hrnce patřily v dětství k jeho nejoblíbenějším hračkám.

„Kvůli mně nemusíš vařit. Nejsem dítě, ani nemocná. A pokud ti nevadí snídat kafe, jsme na jedný vlně.”

Společně jsme se usadili v kuchyni u velkého ostrůvku s hrnkem kávy a já využila příležitosti dokončit rozhovor z nemocnice.

„Přemýšlel jsi o tom, co jsem ti řekla o Thomasovi?“ Než mi stihl odpovědět, zazvonil mu telefon. Když uviděl, kdo mu volá, nedočkavě hovor přijal, mobil přepnul na hlasitý odposlech a položil ho mezi nás.

„Pane Blakeu, potřeboval bych se s vámi sejít a poradit se. Thomas odmítá spolupracovat. A dokonce i moje zastoupení. Chápete? Odmítá právníka. Myslím, že byste o tom měl vědět.“ Nemusela jsem se ptát, došlo mi, že se jednalo o jejich advokáta. Poznala jsem i jeho nepříjemný hlas. Ještě teď se ošívám při vzpomínce na jeho nepříjemné otázky, kdy stál proti mně u soudu a díval se na mě jako na největší odpad. A možná právě kvůli němu jsem se tak i cítila. Pochybovala jsem, že právě on je tou správnou osobou, která by měla za Thomase bojovat po mém boku, ale později mě Killian ujistil, že doktor Silvermeyer je ten nejlepší z nejlepších a přinutil mě mu věřit.

„Dobře, co jiného bych taky mohl dělat, že?“ řekl Killian uštěpačným tónem, ukončil hovor a šel se připravit.

„Počkej, “ zastavila jsem ho dřív, než zmizel ve svém pokoji. „Můžu jet s tebou?“