Přeložila Jana Vlčková

PARTY OF LIARS

Copyright © 2025 by Kelsey Cox Writer, Inc.

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2026

ISBN 978-80-284-0505-2

Pro mámu a tátu, kteří mi dodali odvahu zkoušet nové věci

a i v případě neúspěchu mi poskytli pocit bezpečí a sílu zkusit to znovu.

Když do domu poprvé vstoupí smrt, vrhne stín tak
dlouhý – až se zdá, že se dotýká každého.

– Fanny Longfellowová roku 1848
v dopise po smrti své sedmnáctiměsíční dcery

1

POTÉ

Noc oslavy

Dům vždycky patřil Matce.

Našli byste ho v texaském Comal County, kde se tyčil na nejvyšším útesu. Koncem devatenáctého století ho postavil Wilhelm Vogel ve stylu královny Anny. Wilhelm se zamiloval do Ady Müllerové, debutantky, o níž bylo známo, že odmítá ctitele, vrací jim dárky i básně a maří všemožné pokusy ji okouzlit. Toužila jedině po zámku. A tak Wilhelm, úspěšný obchodník a kamenosochař, napnul plachty a stejně jako mnozí němečtí přistěhovalci před ním zamířil do Hill County v Texasu. Vlakem přivezl z New Yorku architekta, aby nakreslil velkolepé plány, a stavba začala. Vápenec pocházel z místního lomu. Okna z barevného skla a ručně vyřezávané dřevěné prvky připluly lodí z Evropy. Nakonec Wilhelm mozolnatýma rukama zasadil tulipány – Adiny oblíbené květiny –, aby kvetly podél ozdobných mříží. Potom pro ni nechal poslat. Přijela o několik měsíců později a vysoko na kopci spatřila z okna svého kočáru asymetrickou fasádu, věžičky a vikýře, verandu obepínající dvě patra… celou tu pozemskou nádheru na pozadí nekonečné texaské oblohy. A nechala se vší tou nádherou unést.

Farmáři žijící ve stínu domu vídali paní Vogelovou často, vysokou a štíhlou, se světlou pletí a blond vlasy, jak se češe v horním patře u okna anebo se stará o křehké květiny, žluté, smetanově bílé a růžové, držící hlídku kolem panství. Později na zahradě vozila kočárek a při západu slunce stála na balkoně a nastavovala tvář větru.

A pak si ji našla smrt. Přišla si pro ni krátce po dokončení velkolepého domu. Byl to příběh sám o sobě. Nešťastný pád, šeptali si lidé. Nehoda? ptali se. Někteří se divili a za zavřenými dveřmi možná i polemizovali – protože ve slušné společnosti by si to nikdy nedovolili – o tom, jestli je vhodné pohřbít ji do posvěcené půdy.

A pak – poté, co se Wilhelm odstěhoval, okna byla zatlučena prkny a dům zchátral, pod ním vyrostlo město stejně nespoutaně jako divoké proso a pýrovník a historky nabyly úplně jiného rázu.

Říkalo se, že v domě straší.

Po více než sto let dům ležel ladem, až do jednoho letního dne v roce 2010, kdy ho někdo koupil, a obyvatelé města od té doby čekali na příležitost se do něj podívat.

Zpovzdálí sledovali jeho rekonstrukci. Napřed přišel na řadu vnějšek – vápencové cihly byly očištěny, barevná okna zrestaurována, důmyslné ozdobné prvky připomínající krajkoví opraveny a natřeny v odstínech ojíněných švestek. Přibyl nově vyhloubený sklep i sklípek na víno. Vnitřní příčky vybourali, podlahy strhli a zvýšili stropy. Odstranili všudypřítomné dřevěné prvky, vyvolávající tíseň, a vyhodili je spolu s nábytkem na zvířecích nohách a plesnivými viktoriánskými tapetami. Všechno staré a ponuré nahradil zářivý jas, sídlu vévodila bílá a mramor calacatta s ryšavými a zlatými žilkami a také moderní lustry připomínající mýdlové bubliny.

Onu zásadní změnu vidělo celé město, a to doslova. Protože to nejpřekvapivější přišlo nakonec. Celá zadní stěna byla pryč, dočista ji vybourali a nahradili sklem od podlahy až po strop, a vystavili interiér světu na odiv. Dokonce i balkon, který se táhl po celé zadní straně horního patra byl ze skla a vznášel se nad nekonečným bazénem o tři podlaží níž.

Dům se otevřel jako oko bez víčka.

Domek pro panenky v životní velikosti.

Dnes večer dojde k určitému odhalení. Koná se večírek. Železná brána zeje dokořán, dveře nikdo nezamkl. Všichni jsou konečně zváni dovnitř.

Dům připomíná otevřený úl, bzučí a bzučí.

Se vší důkladností se tu slaví „sladkých šestnáct“. Nechybí chuťovky, třípatrový dort, dýdžej, který proměnil patio s modrou dlažbou v taneční parket. Muži si vypůjčili smokingy a vyleštili obuv, ženy si natočily vlasy a v Nordstromu v obchodním středisku La Cantera si koupily večerní šaty značky Badgley Mischka či Halston.

Kolem osmé se všichni přihrnuli ze vzdálených rohů, aby oslavenkyni zazpívali „Hodně štěstí, zdraví“. Světla zhasla. Na pozadí temného okna simulujícího zeď se odráželo šestnáct plápolajících svíček. Oslavenkyně si napřed něco přeje a potom je sfoukne, čímž všechny uvrhne do prchavé temnoty. Hosté uvidí hluboko pod sebou světýlka vlastních domů, pohlédnou na město stejným způsobem, jak na ně pohlíží tenhle dům. Ale nepatří jim. Žádnému z nich.

Náleží Matce.

Světla opět zazáří. Rozkrojí se dort. Tmavá okna se promění v zrcadla noci, nabízející hostům pohled do vlastních tváří. Ven už nikdo z nich nevidí.

Ale zaslechnou to.

Výkřik. Jen tak dlouhý, než tělo proletí vzduchem.

A pak tamto. Odporné žuchnutí.

Ozvěna dávných dob. Tyhle zvuky tenhle dům už slyšel.

2

PŘEDTÍM

Dani

Večer před oslavou

Charlotte nepatrně vykvikne. Není to křik, ale já tenhle zvuk dobře znám. Je to varování. Dětský interaktivní stoleček ji už unavuje a já mám… možná čtyřicet vteřin, než začne řádit jako pominutá.

Na dortu jsem pracovala po celý den ve vzácných chvilkách volna, jimiž mě dítě poctilo. „Vteřinku, broučku.“ Jenom dokončím řadu svítivě růžových okvětních plátků z máslového krému. Dort je ohňostroj neonových barev – nějak se stalo, že se do módy vrátily devadesátky. Ale ve skutečnosti potřebuju víc než vteřinu. Potřebuju hodiny nerušeného času.

Charlotte se prohne v zádech a vyrazí ze sebe uširvoucí zakvílení. Samozřejmě právě v okamžiku, kdy do kuchyně vkročí Ethan.

Před několika měsíci by zažertoval: Chudinko ubohá, maminka tě mučí? Ale teď už ne. Teď odhodí kufřík na kuchyňský ostrůvek a vysvobodí Charlotte z interaktivního vězení. Ječení ustane tak nečekaně, jako začalo.

„Kde je Órlaith?“ zeptá se a pátrá v prostorné, otevřené místnosti po naší chůvě.

Tahle kuchyně je splněný sen, lepší než jakákoliv reklama z časopisu Bon Appétit, nad kterými jsem kdysi slintala, ohýbala stránky, vystřihovala si obrázky a připínala je na motivační nástěnku v šatně svého bytu. Strop ve výšce tří a půl metru, dva ostrůvky, vše z bílého mramoru, spotřebiče Gaggenau, chladnička Sub-Zero, mosazné kování ladící s jedinečnými geometrickými závěsnými svítidly. Měla bych být šíleně šťastná.

„Promiň.“ Odložím cukrářský sáček a otřu si ruce do zástěry. „Poslala jsem Órlaith nahoru, aby poskládala prádlo. Přísahám, že Charlotte byla v naprosté poho–“

„Dani, uklidni se, já to vím.“ Maličká mu sedí na boku. Tahá ho za límec u košile. Hrozně moc mu to sluší, takovým tím zvláštním způsobem po dlouhém dni v práci. Bílou propínací košili má mírně pomačkanou, horní dva knoflíky rozepnuté. Vzpomenu si, jak jsme po práci chodívali na drink do potemnělých barů, kde jsem k němu okamžitě nasměrovala nohy a hladově jsme se dotýkali koleny. Připadá mi to jako v jiném životě.

„Jak to dneska šlo?“ zeptá se mě. „Dort vypadá fantasticky.“

Zvednu zdobicí pytlík, zakroutím volným koncem a trubičkou vytvořím další okvětní plátek. „Schůzka s Curtisem proběhla skvěle,“ odpovím, protože vím, že přesně na tohle se ptá. Naše rozhovory jsou poslední dobou jako hra Tabu – nikdo nesmí říct, jak je to doopravdy. „Pečení dortů mi schválil. Povídal, že se potřebuju vrátit ke staré rutině.“ Což je tak trochu nevinná lež. Curtis si stejně jako všichni ostatní přeje, abych se nepřepínala. Jenže mně už ty věčné ohledy lezou na nervy.

Kradmo na Ethana pohlédnu, abych se přesvědčila, jestli mi na to skočil. Tvrdí, že moje sezení s Curtisem neprobírá, ale já nevím. Chci tím říct – co kdyby to bylo naopak? Já bych tiskla ucho ke dveřím. Ale on se věnuje Charlotte a nedá mi nakouknout do karet.

„Volala máma,“ hlásím.

Dcerku fascinuje manžetový knoflík. „Jo? Jak se Pam má?“

Neměla jsem čas se s ní vybavovat. Upřímně řečeno, její telefonát přišel v nejhorší možnou chvíli. Zrovna jsem malou přebalovala a časomíra u trouby měla zazvonit za tři minuty. Ale když o mě má teď každý takový strach, nemůžu si dovolit hovor nechat spadnout do hlasové schránky.

Ach, zlato, včera jsem ti zapomněla něco říct. Pamatuješ na toho pásovce, co mi hrabe v azalkách? Tom ho konečně chytil.

Vážně? Myslela jsem, že ti z těch pastí, co jsi koupila, pořád utíká.

Další kolo Tabu. Mámě je nějaký pásovec ukradený a mně taky. Ale musíme předstírat opak, protože máma ve skutečnosti potřebuje posoudit rytmus mých slov, barvu hlasu a zaslechnout Charlottino žvatlání v pozadí. Nakonec minutka pípne, já jednou rukou zasunu malou do dětské židličky a přiblížíme se k věci.

Zlato, opravdu jsi si jistá, že nás tam zítra nepotřebuješ? Protože já si můžu sbalit tašku na noc a přijet. Skutečně o nic nejde.

Ne, mami, vážně. Jsem v pořádku.

Překlad: Nic mi není.

„Chytili toho pásovce,“ zvěstuju Ethanovi.

„Pam musí být štěstím bez sebe.“ Mačká Charlotte baculatou nahou nožičku.

Opět odložím cukrářský sáček. „Dej mi ji.“ Vezmu dcerku do náruče.

Charlotte zakloní hlavičku a jako vždy mě obdaří pohotovým úsměvem. Sladce se culí, očička se promění v šibalské škvírky a růžové tváře připomínají zrající jablíčka. Nedávno se jí prořezaly dva spodní zuby, což jí kupodivu změnilo celý obličej, a najednou není univerzální miminko a začíná se podobat sama sobě. Popadnu z ostrůvku mobil, natáhnu paži a přitisknu se k jejímu líčku. Na selfíčku vedle dortu se usmíváme obě.

Pak natáhne buclatou ručičku a dlaní prohrábne nazdobenou vrstvu krému.

„Sakra.“ Okamžitě s ní ucuknu, ale škoda se už stala.

Maličkou moje reakce poleká, vytřeští oči a pusinka se jí začne chvět. Sama neví, jestli se má rozplakat, nebo ne. „Nic se neděje, nic se neděje.“ Skoro ta slova zpívám a natřásám ji do rytmu neznámé rýmovačky.

Chlácholím sebe stejně jako ji. Teď budu muset celou vrstvu předělat. Seškrábat krém a začít znovu. Nesmím dát najevo rozladění, protože tím bych jen potvrdila to, co si Ethan myslí: že pečení dortu už je na mě trochu moc.

Chtěl, abychom ho koupili. Od „profíka“. Málem jsem namítla, že profík jsem já. Aspoň jsem bývala.

Místo toho jsem řekla: Stýská se mi po pečení.

V určité fázi svého života jsem pekla každý den i několikrát. Před dítětem, před Ethanem jsem dokázala strávit celý týden pilováním receptu – například na koláč s mangem a vanilkou. Upekla jsem ho třeba dvacetkrát po sobě, aby byl hoden vystavení na instagramu, s pěkně tenkou a strukturovanou perníkovou krustičkou, náplní rozplývající se na jazyku a tenkými plátky manga vyskládanými do podoby růže, hezky jeden jako druhý.

Ethan si ode mě Charlotte zase vezme. „Órlaith!“ zvolá.

Chůva se vzápětí objeví, jako by po celou dobu čekala za dveřmi na správný okamžik. Stále jsem si nezvykla na přítomnost cizího člověka v domě. Je to nevysoká Irka se sedmi křížky na krku, praktickým krátkým účesem a ortopedickými botami. Původní vlast v ničem nezapře, včetně silného přízvuku. Sem se přistěhovala teprve nedávno, po smrti manžela.

Je posedlá smrtí způsobem, jakým bývají někteří staří lidé. Každá maličkost jí připomíná někoho, kdo strašlivě, tragicky sešel z tohoto světa. Ale ne, mě tyhle šumivý dietní dryáky pít neuvidíte, sdělí mi důvěrně. Je v nich – jak se to jenom jmenuje? –, no, způsobuje to rakovinu. Měla jsem kamarádku. Mary O’Connorovou. Ta si každý den dala jeden šumivý dietní nápoj. A co byste řekla, že se stalo? Jasně, našli jí nádor na mozku! A umírala příšerně pomalu. Bývala v obličeji pěkně kulaťoučká, zkrátka ženská každým coulem. Zamlada od sebe hochy odháněla klackem. Ale nakonec byste ji vůbec nepoznala. Tváře se jí propadly a z očí jí zmizela veškerá radost.

Zůstala jsem připitoměle stát před otevřenou ledničkou s plechovkou dietní coly v ruce, jako bych jí nabízela sklenici nemrznoucí kapaliny. Tahle ženská vážně najde smrt ve všem. Žádné konverzační téma s ní není bezpečné.

A vždycky je tady, hned ve vedlejší místnosti, a skládá plenky nebo sbírá hračky za pohovkou, popřípadě se zázračně zjeví vedle mě, když se otočím, abych si vzala krém proti opruzeninám. Jako by mě na každém kroku doprovázela ztrápená duše, morbidní stín.

„Vím, že za chvíli máte padla,“ ozve se můj muž, „ale nevadilo by vám uložit Charlotte do postýlky, než odejdete?“

„Bude mi potěšením.“ Vezme malou z jeho náruče. „Je roztomilý,“ poznamená Órlaith na adresu dortu. Dvě spodní vrstvy už jsou hotové – koktejl barev v podobě cukrového sypání, ručně dělaných duh, mráčků z marshmallow a k tomu neonové makronky.

Neodpovím a soustředím se na odstraňování horní vrstvy, abych ji mohla opravit. Nechci být protivná. Není vina naší chůvy, že ji nesnáším. Skutečně za to nemůže.

Jakmile odnese malou, Ethan se postaví za mě a masíruje mi ramena. Přinutím se uvolnit. „Jak dlouho ještě?“ zeptá se.

Celou noc. Chci, aby byl dokonalý. Ze zítřejšího dne jsem nervózní – Sophie, Ethanova dcera z prvního manželství, slaví sladkých šestnáct – a soustředit veškerou svou nervozitu na výrobu dortu na mě působí jako mnohem lepší terapie než jakékoliv sezení s Curtisem.

„Ještě chvilku.“ Uhladím základní vrstvu limetkově zeleného máslového krému.

Ethan stále spočívá rty na mém krku, jeho dech mě hřeje a vousy na bradě příjemně škrábají. Rukama bloudí po mém těle, sklouzne jimi k mému pasu a bokům. Nakloní se blíž, opře se o mě, horoucně se tiskne k mým zádům a já cítím, jak je vzrušený. „Co když nemůžu čekat tak dlouho?“ vydere se z hloubi jeho hrdla ochraptělý hlas.

Naskočí mi husí kůže, neúmyslně a pudově. Položím špachtli na mramorový pult a otočím se k němu. Sotva ho políbím, pronikne jazykem do mých úst. Už jsme spolu víc než tři roky, ale pořád mě líbá jako poprvé, jako by se mě nemohl nabažit a zběsile po mně prahl. Nechám se strhnout. Podléhám mu a moje neklidné myšlenky zastíní fyzická touha, tlak jeho prstů, vůně jeho pleti a v onom živočišném okamžiku spíš cítím, než uvažuji o tom, že možná by se opravdu všechno mohlo vrátit do normálu.

Přitiskne se ke mně a přišpendlí moje boky mezi své tělo a tvrdý mramorový pult.

„Co když se Órlaith vrátí dolů?“ zeptám se, mírně zadýchaná.

„Kašlu na to.“ Jeho rty se snesou zpátky na můj krk, zuby se otřou o citlivé místo pod bradou. Nad jeho hlavou vidím otevřenými dveřmi do haly, kde se tyčí schodiště vedoucí do patra, a náhle si představuju, že chůva není v dětském pokoji, ale číhá na podestě jako beztvarý démon a sleduje nás.

Položím ruce manželovi na ramena a jemně ho od sebe odstrčím. „Musím dokončit dort.“

Zklamaně zasténá, potom mě políbí na čelo a nechá mě jít.

„Pojďme si večer dát drink u bazénu.“ Zamíří do spíže mezi kuchyní a jídelnou, kde máme bar. Tahle místnůstka je stejně velká jako kuchyňka v mém starém bytě, ale s mnohem hezčím vybavením – ručně tepaným měděným dřezem, zrcadlovými obklady a podlouhlými prosklenými skříňkami, kde jsou vystaveny všechny druhy sklenic na víno a koktejly. Na policích stojí lahve prvotřídní whisky, skotské i ostatních značek, nechybí výběrové druhy tequily a kvalitní vodka Tito’s, ručně vyráběná v Austinu, ležícím hodinu cesty odtud. Ve štíhlé chladničce s prosklenými dveřmi je příruční zásoba vína, celá Ethanova sbírka se nachází dole ve sklepě. Slyším, jak bere skleničky. „Počasí je perfektní.“

Otočím se a upřu oči na prosklenou stěnu. Tahle podívaná mi stále bere dech. Z pohledu na nekonečnou oblohu se mi svírá srdce. Tady nahoře soumrak propůjčuje vzduchu zdání pevnosti, je šedý a načechraný jako cupanina vyndaná ze sušičky. Jako byste mohli přistát na měkkém, kdybyste se vrhli z výšky do prázdna. Auta se plazí dole po silnici a ranče na druhé straně vypadají jako sešívaná přikrývka. Jaro právě odstartovalo a tady, v Texasu, to znamená záplavu divokých květin, žlutých, jedovatě oranžových a modrých, připomínajících barvy velkoryse nacákané na plátně.

„Doufám, že vydrží,“ odpovím. „Sophie a její kamarádky se těší, až se zítra vyřádí v bazénu.“

Ethan se vrátí do kuchyně se sklenkou whisky v ruce, v druhé svírá mobil. „Podle předpovědi má trochu foukat.“

Opět pracuju na sytě růžových okvětních plátcích z máslového krému. Už mi to jde rychleji. „Když mluvíme o Órlaith,“ spustím a ani se na něho nepodívám. „Pořád jsi přesvědčený, že potřebujeme chůvu?“ Radši nechci vidět, jak se tváří. Teď jsem na řadě já, abych hrála Tabu. V duchu se obrním proti jeho odpovědi. Ve skutečnosti se ho ptám: Už mi věříš?

Překvapí mě. „Zdá se, že jsi na tom lépe.“

Vzhlédnu. Opírá se o protější pult s jednou nohou překříženou přes druhou a v křišťálové sklence v jeho ruce se třpytí jantarová tekutina. Potutelně se usmívá.

Tentokrát mi napětí z ramen zmizí doopravdy. Jeho slova znamenají pochvalu, světlo na konci temného tunelu, kterým si úporně razím cestu.

Oplatím mu úsměv a pustím se do další řady okvětních lístků.

Ale pocit úlevy nemá dlouhého trvání.

Protože Ethan nezná celou pravdu.

3

Kim

Opírám se o rám dveří se sklenkou vína v ruce a sleduju Sophii, jak si zkouší šaty na zítřejší večírek. Jak je možné, že mé dceři už je šestnáct? Kdy jsem tak zestárla? Napiju se vína. Sweetie, moje oblíbená kočka se zlatýma očima a kožichem barvy želvoviny, se mi otírá o kotníky.

Nějak se přihodilo, že jsem se stala majitelkou tří koček a dvou psů, z nichž ani jednoho jsem nijak zvlášť nechtěla. Přátelé vědí, že roztomilým tvářičkám nikdy neodolám, což platí i pro jednookého mourka, a tak jsem přišla k vrhu koťat, nalezených u popelnice, anebo k voříškovi, který se zatoulal během bouře.

Před měsícem jsem vzala Sophii na nákup. Vyzkoušela si dobré třicatery šaty, než se zamilovala do těchto třpytivých, pudrově modrých s mírně odhalenými rameny. Stály víc, než jsem si mohla dovolit, a nabouraly mi rozpočet, ale nedokázala jsem říct ne. Vychovávat po rozvodu dítě znamená neustále soutěžit s osobou, kterou pohrdáte.

Extra výdaj za to stál. Stačilo podívat se jí do tváře. Kéž by mi takovou radost mohly přinést obyčejné šaty. Je jí šestnáct – a má štíhlý pas a dlouhé nohy, jaké jsem mívala i já. Šaty sice odhalují záda víc, než by se mi líbilo, ale celkově vzato působí něžně jako ty Popelčiny.

„Kdo přiveze Mikaylu?“

Mikayla je Sophiina nejlepší kamarádka. Bydlí v naší staré čtvrti. Skamarádily se krátce potom, co jsme se tam přistěhovaly, a stala se z nich nerozlučná dvojka, tak jak to umí jenom malé holčičky. Z oslavy narozenin se stala tradice s přespávačkou, pizzou v posteli a pouštěním filmů pozdě do noci. Teď pro ni Ethan samozřejmě uspořádal přehnaně honosnou party, aby předvedl, jaký je bezva tatínek. Kromě toho je to příležitost ukázat, jak náš starý dům prokoukl po nákladné rekonstrukci. Pozval spoustu svých přátel, sousedů a kolegů, jako by byli Sophiini vlastní hosté. Je si jistý, že všichni slintají touhou podívat se dovnitř. Nejsmutnější je, že má pravdu.

Potěšilo mě, že u mě děvčata i tak chtěla dnes přespat. Možná proto, že mi to dodává pocit, že mám nad Ethanem stále v něčem navrch. On uspořádá divadýlko, mně zbude ryzí podstata. Anebo možná ještě nejsem připravená na to, aby moje děťátko vyrostlo.

Sophie loni nastoupila do týmu roztleskávaček, což s sebou přineslo nové kamarádky ze střední, které se mi vůbec nezamlouvají. Holky, jejichž tatínkové pracují jako stavební developeři a maminky stojí v čele sportovních fanklubů, líbají se na tváře a vyměňují si skryté urážky maskované jako komplimenty.

Mikayla je přesný opak – zrzavá a pihovatá, vždycky vypadá, jako by přišla ze statku, což docela sedí, protože ze statku opravdu přišla. Její rodina pochází z původního Bulverde – vlastnili zde půdu a chovali dobytek už v době, kdy tohle byla venkovská oblast daleko za San Antoniem, ještě předtím, než se město rozplizlo jako kaňka inkoustu a přineslo s sebou přehnaně velkou a uniformní rezidenční výstavbu a předražené typové domy.

Jsem ráda, že Sophie má tak dobrou kamarádku. Možná jsem si totálně zbabrala život, ale podařilo se mi ji správně vychovat.

Dcera pokrčí rameny. „Asi Caleb.“

Protože neřídím, dopřeju si další doušek vína. „Takže dáme si klasickou, ručně hnětenou pizzu, anebo tenkou?“

Sophie se zamračí, jako bych pronesla něco urážlivého. „Měla jsem nějakou zeleninu a hummus. Mikayla se nají doma.“

Natočila se bokem, podívala se do vysokého zrcadla a přejela si rukama po neexistujícím břiše. Nijak jsem to nekomentovala. Kdyby si to rozmyslela, mám na horní polici ve spíži schovanou „čokoládu pro případ nouze“.

„Vypadáš fantasticky, Soph,“ pochválím ji. V některých ohledech stále vyhlíží – stále je – hodně dětská. Má kulaté tváře a nemotorně dlouhé končetiny, které jako by se jí vytáhly přes noc. Ale už vidím náznaky ženských křivek, které vnímám jako varovná znamení.

„Jo?“ opáčí. A pak následuje: „Jo“ jako potvrzení mých slov. Otočí se, aby se zkontrolovala zezadu. „Jo. Oukej.“ Vyzkouší si jiné střevíce.

„Já jenom chci, aby ses bavila, kotě.“

V zrcadle zaregistruju nepatrné protočení očí, jako bych nebyla v obraze. Před několika týdny se se Sophií rozešel její první kluk, chlapec jménem Mason, rozehrávač fotbalového týmu, kluk s rozlítanými tmavými vlasy a uctivým „ano, paní, ne, paní“. Od té doby každý večer brečí Mikayle do mobilu. Ukousla by mi hlavu, kdybych se o tom zmínila, ale rozumím jí víc, než si myslí.

Sophie pozvala Masona na večírek a Mason jako slušně vychovaný kluk její pozvání důvěřivě přijal. Svým kamarádkám nakukala, že ho pozvala jenom proto, aby viděl, jak je jí volný. Já vím své. Chce víc než jenom mámino ujištění. Touží být za hvězdu, zazářit a sežehnout Masona na popel.

„Potřebuju být dokonalá,“ prohlásí.

Postavím sklenku na prádelník, stoupnu si za dceru, položím jí ruce na ramena a obě se odrážíme v zrcadle. „Bude to dokonalé. Slibuju.“ Přestože nic takového zaručit nemůžu, ještě si přisadím. „Zítra se rozhodně nic nepokazí.“

4

Mikayla

„Calebe Jamesi, proč proboha nemůžeš nechat boty u dveří? Řekla jsem ti to už tisíckrát. Nanosil jsi trávu do obýváku. Zrovna jsem uklidila.“

Máma obchází stůl a nandá každému na talíř zelené fazolky.

Je to jako bílý šum. Opakuje to snad po milionté. Tráva je její nepřítel. Sama to říká – Dobře víš, že tráva je můj nepřítel –, kdykoliv se někdo z nás zapomene před vstupem do domu vyzout. Ale kdyby to nebyla tráva, bylo by to něco jiného. Nikdy jsem neviděla mámu sedět. Dokonce i teď poletuje mezi stolem a kuchyní jako kolibřík, protože táta si potřebuje přisolit šťouchané brambory, Kylie upustila vidličku anebo ona jako vždycky zapomněla rohlíky v troubě. Mezi těmito pochůzkami občas krátce spočine na židli. Možná dokonce zvedne vidličku k ústům, ale pak je třeba zařídit něco dalšího a zase vstane.

„Prokristapána, Alice, dřepni si už konečně,“ zlobí se občas táta, ale podle mě jenom ze zvyku.

Když na mě máma štěkne: „A žádné mobily, mladá dámo,“ táta se napruží.

„Hej!“ Luskne prsty směrem k mému telefonu a já ho spustím do klína. Táta nevyšiluje z trávy v obývacím pokoji nebo z vody nakapané kolem dřezu, ale nesnáší „puberťácké kraviny“, jako jsou mobily nebo roztrhané džíny. Chceš mít díry na texaskách? ptá se s oblibou. Tak v nich běž na jeden den makat do stáje.

„To je Sophie,“ hájím se a posouvám brambory vidličkou po talíři. „Musím jí pomoct se šaty.“ Poslala mi nějaká selfíčka a spoustu dotazů. Vlasy vyčesat, nebo rozpustit? Výrazné oči, nebo jemné nalíčení? Co boty? Samozřejmě působí naprosto úchvatně. Sophie by nevypadala ošklivě, ani kdyby se o to snažila.

„Nebudeš u nich přes noc?“ zeptá se Caleb.

„A ty ji tam odvezeš,“ přisadí si otec. „A na zpáteční cestě vyzvedneš na traktorové stanici krmnou kukuřici. Dám ti svou kartu.“

„Sophie chce vědět, jak vypadá na fotkách,“ vysvětluju. „Chce je dát na snapchat a tak.“

Caleb obrátí oči v sloup.

„Randí s tím klukem Fullerových, že?“

Sophie a Mason se před několika týdny rozešli, ale tátu to ve skutečnosti nezajímá. Jen se chce bavit o fotbale.

„Šli po něm lovci talentů z celého Texasu i mimo něj. Ale bylo od něho chytré, že tady zůstal. Texas A&M University je sakra dobrá škola.“

„Sophie slaví šestnáctiny,“ zasní se máma a klesne na židli. „Obě jste tak rychle vyrostly.“

Moje vlastní oslava šestnáctých narozenin nebyla nic extra a v ničem se nelišila od všech předešlých. Tetičky, strýčkové, bratranci a sestřenice, hrstka přátel. Táta vyudil hovězí hrudí, mamka upekla dort a uvařila svůj slavný banánový puding. Babi mi věnovala přáníčko se dvěma stodolarovými bankovkami, což bylo nejvíc, co mi kdy nadělila, takže asi to byla svým způsobem zvláštní příležitost.

„Pamatuješ si, jak byly maličké, Georgi? Ach!“ Máma vyskočí. „Čaj. Vážně jsem…? Přísahala bych, že…“ Očima přelétne stůl, načež odběhne zpátky do kuchyně a vrátí se se džbánem sladkého čaje. „Byly jste nejroztomilejší děvčátka v okolí. Kdy se sem přistěhovali? Nemohly vám být víc než tři roky. Pamatuješ, jak poprvé jela na poníkovi, Georgi? Byla taková malá panenka.“ Zatímco mluví, obchází stůl a nalévá sklenice. „Radím ti zůstat mou malou holčičkou,“ sdělí Kylie a políbí ji na tvář. Kylie je pouhých šest.

Já si na Sophii na poníkovi vzpomínám. Byla hezoučká už jako mrně – dlouhé blond vlásky, vlnící se jako voda, sladěné oblečení, botičky bez jediného škrábance. Byla zlatá a já nemohla uvěřit svému štěstí, že se mnou chce kamarádit, přespávat v našem domě, sedět vedle mě na koberci při čtení pohádek a vzít si mě do dvojice, když paní Whitakerová nařídila, abychom se na výletě do přírody drželi s někým za ruku. Mohla si vybrat kohokoliv jiného. Každá druhá holčička toužila dotknout se jejích vlasů, vyzkoušet si její korálky, být jí nadosah. Sálala z ní taková ta záře, že část z ní dopadla i na vás, když jste jí byli nablízku. A taková je pořád.

„Ty nejíš,“ vyčetla mi máma. „Je všechno v pořádku?“

Pohodila jsem ramenem. „Už mám dost.“

„Radím ti, abys nedržela žádnou pitomou dietu,“ přisadí si táta. „Kluci nemají rádi vychrtliny, že jo, Calebe?“

Brácha pokrčí rameny.

Není to pravda. Kluci štíhlé dívky milují.

Na jaře v osmé třídě se Sophie přidala k roztleskávačkám, což znamenalo, že většinu léta strávila na táboře a na podzim trénovala a jezdila na utkání, což byly činnosti, kterých jsem se neúčastnila, a získala tím spoustu nových kamarádek. Tehdy mezi námi poprvé zavládlo napětí, jako když si zoufale přejete udržet s někým spojení při hře Rybičky, rybáři jedou. Navíc jsem budoucí zemědělec z organizace Future Farmers of America – chovám výstavního kozla Eda a předvádím ho na Junior Livestock Show v Comal County.

Ale naše vzájemná vazba je silná, dětská pouta nás pevně spojují jako dva řetízky navzájem propletené na dně staré šperkovnice. Nevybavuju si žádnou vzpomínku, kde by Sophie nefigurovala. Jsi moje sestra z jiného těsta, prohlásí občas Sophie, obejme mě kolem pasu, políbí na tvář a pak mě zatáhne na party, kam pozvali ji, ale mě ne.

Nenechá mě stát za dveřmi. Nikdy by to neudělala.

Jestli tam chtějí mít Sophii, musí se smířit s mou přítomností. Byla jsem něco jako dárek zdarma – taštička na make-up, kterou můžete, ale nemusíte využít potom, co jste v Ulta utratili sedmdesát pět dolarů za růž na tváře a objemovou řasenku na obočí.

A tak chodím na večírky a sedávám s cool děcky při obědě, směju se, jak mezi sebou žertují, i když jejich fórkům nerozumím, a chodím zavěšená do Sophie, která chodí zavěšená do Gabby a Emmy a Avy. Kráčíme chodbami jako klidná síla.

Přesto k nim nepatřím. Je těžké se na ně dívat, lesknou se jako obálky časopisů. Tak jsem o nich začala smýšlet – jako o naleštěných fiflenách. Štíhlé nožky jako lesknoucí se strunky, tváře a rovný nosík zvýrazňuje třpytící se pudr, vysoko vyčesané culíky jen září, ozdobené velkými modrými stuhami, takže připomínají porcelánové panenky, které sbírá babička.

Zdá se mi, že tyhle holky chtějí vždycky působit dojmem, že jsou malé – choulí se klukům na klíně, na židli sedí s koleny pod bradou a ječí: Ne, nezvedej mě, přestože všechny zjevně chtějí, aby je někdo zvedl. Možná je to něco za něco, nějaké nepsané pravidlo vesmíru, že čím je tělo dívky menší, tím může být větší její osobnost.

Táta a Caleb si povídají o tom, že musí Buckovi ostrouhat kopyta na blížící se rodeo.

Pod stolem kradmo mrknu na mobil, kde píšu Sophii: Ty třpytivé jehly jsou boží! Vypadáš fakt fantasticky!

Kéž bych si tenhle okamžik mohla užívat s ní a zase být tou dvojkou, jakou jsme bývaly. O spoustě věcí jsme ani nemusely mluvit, protože jsme si výborně rozuměly i beze slov. Mohly jsme vést celé rozhovory pomocí kradmých pohledů, které v nás probouzely bouře smíchu s povytaženým obočím.

Teď mě bolí jenom se na ni podívat. O některých věcech se zkrátka bavit nelze, nedají se vyslovit a probírat, protože v hloubi duše vím, že by to znamenalo konec našeho vztahu. Konec všeho.

Nejradši bych škubla ubrusem, převrátila každý talíř a skleničku s čajem a poslala všechno s řinkotem na podlahu.

Sophie odpoví videem, na kterém Beyoncé ve zlatých šatech natřásá zadkem.

„Prokristapána, ty rohlíky!“ zvolá máma, vyskočí ze židle a sprintuje do kuchyně, odkud se line slabý odér spáleniny.

5

Órlaith

Existuje něco sladšího než kolébat děťátko ke spánku? Je půl osmé večer a v této části roku slunce ještě zapadá. Zatažené závěsy halí místnost do šera, ale světlo prosakuje kolem jejich okrajů, takže vidím oblinu kulaté tvářičky i pěkně vykrojená ústa.

Tiše si broukám do rytmu houpacího křesla: Hajej, můj andílku, hajej a spi… Tutéž ukolébavku jsem zpívala své vlastní báječné holčičce. Od té doby utekla spousta let, ale když držím Charlotte, skoro si umím představit, že je moje. Hajej, nynej…

Kdybych se s ní mohla těšit celou noc, byla bych v sedmém nebi. Uložím ji do postýlky, zamířím ke dveřím, a když odcházím, přidržím kliku, aby necvakla.

Pan Matthews čeká na podestě. „Díky, že jste ji uložila.“ Trochu si se mnou povídá a vyptává se, jestli mě malá zlobila a jestli mám nějaké plány na večer. Ale je jasné, že má na srdci něco konkrétního. Neustále se otáčí za sebe. Paní Matthewsová musí stále být dole v kuchyni, kde pracuje na náročném dortu. „Jak je na tom?“ zeptá se nakonec.

„Ona je učiněný poklad, o tom žádná. Řekla bych, že brzy začne lézt.“

Zavrtí hlavou. „Ne, myslím Dani. Jak je na tom moje žena? Vrhla se na ten dort a já nevím… Možná je to dobře, ale nechci, aby se přepínala a –“

Přeruším ho. „Vede si skvěle. Je to novopečená maminka. Pamatuju si, když jsem měla svoje první dítě. Malá pořád plakala, tak jsem plakala s ní. Časem se z toho dostanete.“

Nepatrně se uvolní, vráska mezi obočím zmizí. „Kolik máte dětí?“

„Jenom to jedno. S Colmem jsme plánovali mít velkou rodinu, Colm chtěl mít šest dětí. Ale však víte, co se říká: chceš-li Boha rozesmát, sděl mu své plány. A On se nám přímo vysmál. Ale nemá náš Pán nakonec vždycky pravdu? Protože se ukázalo, že naše děvčátko je přímo ztělesněním dokonalosti.“

Zdvořile se usměje. „Co vnoučata?“

„Žádná nejsou.“

„Vsadím se, že se na ně těšíte.“

Způsobně se uculím.

„S Charlotte to umíte skvěle. Považuju za štěstí, že vás máme. Mám strach nechat Dani samotnou…“ Odmlčí se.

„S dítětem?“ opáčím. Vím, že má svoje důvody.

„Ne, ne,“ bere rychle zpátečku. „Vlastně ano. Chci tím říct, že se cítím provinile, že je tu obě nechávám samotné. Jsem rád, že jí někdo pomůže, když tady nejsem.“

Cestou z domu se rozloučím s paní Matthewsovou. Zamumlá „na shledanou“, aniž by vzhlédla od dortu. S nezdravou urputností bere pinzetou barevné cukrové konfety, hezky jednu po druhé, a systematicky jimi zdobí jednotlivá patra.

Slunce zapadlo a soumrak zbarvil oblohu do šedomodra. Samotný dům vypadá jako obrovský dort, rýsující se proti široké, prázdné obloze. Trůní na okraji útesu, který je sám o sobě unikátním dílem Božím, a pod ním je hluboký sráz. Na úrovni sklepa krouží tři velcí, tmaví ptáci. Tady jim říkají káňata a jsou to tak trochu mrchožrouti. Dole musí ležet něco zdechlého.

Loudám se k autu, ale cítím to. Cítím to každý večer, když se vracím ze služby. Tu neviditelnou ruku, která mě táhne nazpátek. Otočím klíčkem v zapalování a zamířím po kruhové příjezdové cestě k černé železné bráně. Chci se vrátit dovnitř. Toužím popadnout miminko do náruče a vzít ho s sebou.

Samozřejmě to nikdy neudělám. Každý večer tohle nutkání ignoruju. Ale vím –

Mohla bych na to přísahat. Jsem si tím zcela jistá.

V tom domě je zlo.

6

Dani

Bazén je nádherný. Připadám si jako někde na dovolené, svěřila jsem se sestře, když jsem byla u Ethana poprvé. Cabaña s tenkými bílými závěsy, nadouvajícími se ve větru, teplá záře podvodních světel, ostrá hrana nekonečného bazénu, v němž se zrcadlí noční obloha posetá hvězdami připomínajícími hrst rozsypané hrubozrnné soli. Nad ním se tyčí majestátní dům, kde se všude svítí s výjimkou dětského pokoje. Připomíná mi to dioráma, čistý průřez zámkem. Uvelebím se na plyšovém kanapíčku. Ethan mi namíchal koktejl – nějaké ovoce s vodkou, ne moc sladký –, zatímco sám usrkává whisky. Na kovovém stolku mezi našimi lehátky stojí dětský monitor, z přístroje se tiše line bílý šum.

Tenhle přístroj je vážně dobrý – Ethan na vybavení nešetří –, ale má jednu vadu. Občas když se poprvé zapne, na okamžik se ukáže starý záběr pořízený těsně předtím, než byl monitor vypnut. Několikrát mě to pořádně vyděsilo, když jsem v první chvíli spatřila prázdnou postýlku. Moje mysl se nedokáže patřičně rychle chytit a předběhnout paniku. Jednou jsem málem vylétla z kůže, když jsem uviděla ženu sklánějící se nad mým dítětem a prameny dlouhých vlasů dosahovaly až do postýlky – dokud jsem si neuvědomila, že jsem to já.

Teď na obrazovce Charlotte spinká jako andílek.

Noc je magická. Tma je tak hustá, že není vidět nic, kam nedosáhnou světla kolem bazénu, jen daleko pod námi jako tečky svítí okna domů a reflektory automobilů. Zvedl se chladný vánek, jenom tak silný, aby zčeřil hladinu a zalaškoval si s vlásky na mém krku. Zašustí listí, zachrastí kostky ledu ve sklenici, kvákají neviditelné žáby a bzučí hmyz. Žijeme tak daleko na předměstí San Antonia, abychom za jasné noci, jako je tahle, mohli obdivovat hvězdy, dost daleko, abychom přes den zahlédli zajíce a divoké krocany, ale dost blízko, abychom si mohli dát večeři na promenádě u řeky anebo si zajít na drink do Pearl, popřípadě do divadla.

Ethan mě drží za ruku, naše prsty se proplétají.

Když jsme se poprvé setkali, pracovala jsem v kavárně kousek od jeho ordinace. Okamžitě jsem si ho všimla. Tmavé vlasy, na skráních prošedivělé. Úsměv, který mu přičaroval na tváře dolíčky. Džíny a sako – tohle se mi na mužích vždycky líbilo. Zastavil se u nás každý den, objednal si černou kávu a pečivo, které jsem mu doporučila. Přehodil sako přes opěradlo židle, listoval novinami, dopil kávu a nechal mi štědré spropitné. Po několika týdnech mi oznámil: „Rád bych vás pozval na rande.“ Šel rovnou k věci, žádné cavyky. Líbilo se mi to.

Vyzvedl mě u dveří a vzal do Bohanan’s v centru. Měla jsem na sobě červené šaty. Povídali jsme si nad lahví vína a steaky a on mi naslouchal. Doopravdy mě vnímal.

Bylo to úplně jiné, než když jsem randila s muži svého věku. Vyzkoušela jsem všemožné seznamovací aplikace, ale moji vrstevníci byli jako Peter Pan, věčně řešili svůj život, chtěli zajít na pivko po práci, účet zaplatit napůl a potom mě vzít do bytu, o který se dělili se dvěma kámoši. Na tohle jsem neměla čas. Měla jsem spoustu práce s budováním vlastní kariéry. Na instagramu se mi podařilo získat skoro tři sta tisíc sledujících potom, co jedno z mých videí převzal BuzzFeed. Dávala jsem na net umělecké fotografie svých mřížkovaných koláčů nebo důmyslně nazdobených perníčků spolu se záznamem toho, jak vznikaly, podmalovaným populární hudbou.

Stala jsem se závislou na zvyšování počtu sledujících a brzy jsem pekla mnohem pravidelněji než dřív a volila složitější recepty. Z koníčku, který kdysi dávno odstartovalo trávení času s mým dědečkem, se stávaly pěkné obrázky na internetu, jež se proměňovaly v místní objednávky. Na kariéru cukrářky jsem nikdy předtím nepomýšlela, ale pak jsem si dala za cíl otevřít si vlastní pekárnu.

Ethan byl tím vším fascinovaný. A já byla fascinovaná jím – psychiatrem, který sám vlastnil úspěšnou praxi, již vedl se svým nejlepším přítelem Curtisem.

První rande se završilo tím, že mě doprovodil ke dveřím, a já se hádala sama se sebou, jestli ho mám pozvat dál. Nechtěla jsem, aby tahle noc skončila. Měla jsem příjemně naváto – podělili jsme se o lahev vína –, ale tohle setkání rozhodně stálo za to a já byla vysmátá a ve skvělé náladě. Vyhoupla jsem se na špičky, a dokonce jsem se k němu mírně naklonila, aby mě políbil. Vyhověl mi. Vzal můj obličej do dlaní a bříšky prstů spočinul na krku, palcem na tváři. Já se k němu natahovala.

Když se naše rty od sebe odloučily, nebylo co řešit, odpískala jsem vnitřní boj a vyhlásila kapitulaci. Chystala jsem se vzít ho dovnitř, ale on prohlásil: „Rád bych ti zítra zavolal.“

Nezmohla jsem se na víc než přikývnutí. Nechal mě stát na prahu, rozechvělou od hlavy až k patě.

A pak jsem se nechala strhnout vírem drahých večeří, lístků na balet, výletem za město – idylickým pobytem v penzionu u řeky v Gruene – a potom, když zjistil, že jsem nikdy nebyla v zahraničí, následovala cesta do Paříže, kde jsme ochutnávali víno a pečivo, dokud jsme se s plným břichem se smíchem nezhroutili do postele. Později jsme se ten samý rok vydali do Španělska, kde mě v parku Güell v Barceloně požádal o ruku u lavičky zdobené mozaikou, která se vine po celé délce terasy.

Ethan postaví prázdnou sklenici od whisky na stůl vedle monitoru a zvedne se. Vezme mi sklenici z ruky a také ji odloží. Sedí na kraji mého lehátka. Skloní se, aby mě políbil – na rty, bradu, na ucho a po celé délce šíje. Zalapám po dechu. Jeho ruce putují po mém těle a zanedlouho mi stáhne tepláky a vyhoupne se nade mě, abychom dokončili to, co jsme začali v kuchyni. Má mě přečtenou a odpovídá na každé moje prohnutí v zádech, na každé nadechnutí. Rozumí mi a to mi dodává pocit svobody. Dívám se na hvězdy, zatímco se milujeme.

Všechno je tak dokonalé. Můj život. Jak jsem přišla k takovému štěstí?

Přesto jako by mě v břiše tížil velký kámen. A právě v těchto velkolepých okamžicích ho cítím víc než kdy jindy.

Dnes, během sezení v knihovně v patře, se mě Curtis zeptal na mé sklony k nutkavému chování.

Nasadila jsem svůj nejhezčí úsměv. Než jdu spát, kontroluju, jestli je zamčeno. Zastrčila jsem si za ucho pramen vlasů. Možná až moc často, dodám se smíchem.

To je v pořádku, přikývne. Úplně normální věc. Jak spíš? Nezaznamenala jsi sníženou potřebu spánku?

Děláš si legraci? Pořád jsem vyčerpaná. Jestli spím tak dlouho, jak bych potřebovala, je jiná otázka, ale tu mi nepoloží. Pohupovala jsem nohou nahoru a dolů, nahoru a dolů. Přestala jsem s tím, když jsem si uvědomila, že si toho všiml a ostře se na mě podíval mandlovýma očima, pero připravené nad poznámkovým blokem. Někdy se tomu říká bezcílné pohyby, další varovný příznak. Usmála jsem se.

Vidíš, slyšíš nebo cítíš někdy něco, co ostatní neregistrují? Všimla sis zvuků nebo vidin, které se objevují bez zjevné příčiny? Obav, které nemají opodstatnění?

Různé způsoby, jak se zeptat, jestli si nepředstavuju něco, co není. Jak bych to poznala, kdyby ano? Zavrtěla jsem hlavou.

Zaklapl notes. Naše sezení se chýlilo k závěru a já věděla, na co se zeptá. Hrudník se mi sevřel očekáváním.

Víš, že se na to musím zeptat. Chápavé zvlnění rtů. Přemýšlíš někdy o tom, že bys ublížila sobě nebo ostatním?

V žádném případě, prohlásím s kamennou tváří. Už jsem zase naprosto sama sebou.

Výborně, pochválí mě.

Jsem si jistá, že mi uvěřil.

Cvakl propisovačkou a odhodil ji spolu se zápisníkem na konec stolu. Sundal si bifokální brýle a pohodlně se uvelebil v křesle s rukama zkříženýma za hlavou. Vyřiď Ethanovi, že zítra očekávám toho Kubánce. Jo, a Gemma se ptá, jestli má něco přinést. Vždycky mi připadalo zvláštní, jak někteří lidé skáčou z role do role – napřed terapeut, teď přítel. Ale Curtis skutečně přítel je. Dokonce Ethanův nejstarší kamarád. Znali se dávno předtím, než si otevřeli společnou praxi. Svou první práci dostal Ethan ve čtrnácti, kdy pomáhal Curtisovu otci s nějakou administrativou. Barkerovi – Curtis a Gemma – jsou teď naši přátelé.

Zpočátku jsem se domnívala, že bude fajn povídat si s přítelem, protože se budu cítit normálně, a ne jako na klinice. Ale teď se hranice stírají. Připadám si jako brouk pod lupou – Curtis mi poskytuje psychoterapii, Órlaith mě na každém kroku šmíruje, máma mě kontroluje skoro denně a Ethan mě neustále o něčem ujišťuje.

Proto svá tajemství schovávám před všema těma slídivýma očima.

Protože žádný z nich by mi nevěřil.

Před několika dny jsem našla na schodech vzkaz. Nebyla to představa ani blud. Nevymyslela jsem si hnusná slova ani úmyslně zdeformované písmo. Nevyfantazírovala jsem si hrozbu vloženou do kousku papíru.

7

Kim

Stojím v kuchyni s prázdnou sklenkou od vína v ruce a diskutuju sama se sebou, jestli ji mám opláchnout a jít spát, anebo si nalít další. Řekla jsem si, že dnes si dám jenom dvě. Upřímně řečeno, to si říkám většinu nocí.

Kašlu na to. Dopřeju si štědrou dávku a pak mi oči padnou na balíček plněných sušenek na ledničce, ale ty si nakonec nedám. Přece jenom ve mně zbyla špetka sebeovládání, bez ohledu na to, co si myslí ostatní.

Šaty, které si chci vzít na zítřejší oslavu, visí na dveřích skříně. Koupila jsem si je před několika měsíci, schválně o dvě čísla menší, protože jsem měla velké plány. Pořád mám kamarádky, které básní o keto dietě, při níž se kila rozpouštějí jako všechno to máslo, které patlají na slaninu a brokolici. Pak jsem si uvědomila, že jsem přesné počítání sacharidů zrušila pitím vína, a tím pádem jsem zlikvidovala celou dietu. Místo ní jsem si koupila pěkné stahovací prádlo, začala vynechávat večeře a zobat tablety na hubnutí.

Ginger, můj pomeranian, ťape za mnou. Když sebou plácnu na pohovku, vyskočí ke mně. Pustím televizi. Na Netflixu dávají dokument o skutečném kriminálním případu – v jezeře se našlo torzo neznámé ženy –, ale já zapnu mobil a přihlásím se na instagram.

Nechápu, proč mám dojem, že na šatech tolik záleží. Vždyť Ethan má sedmadvacetiletou manželku, prokristapána. Tolik nám bylo, když se narodila Sophie. S tím se soutěžit nedá. A ani nechci.

Jde jenom o… náš starý dům, naše staré přátele, o tuhle party. Kdysi dávno mi Ethan slíbil uspořádat také takovou oslavu. Asi nechci být za pytel smutku, za který mě každý považuje.

Trochu listuju fotkami, ale nemůžu si pomoct. Dlouze se napiju vína a klepnu na Danin účet. Zpočátku jsem sledovala její instagram jako posedlá. Mezi fotkami opulentních dortů a duhových bagelů a videí, jak v krátkém topu hněte těsto a stírá si mouku z dokonalých lícních kostí, jsem občas zahlédla jeho, mužskou součást nově zrozeného páru a společného života. Procházky po Alamu, pobyt v penzionu u řeky Guadalupe, vydařená profilová fotka Ethana, jak stojí u venkovního baru se sklenkou whisky v ruce. Velice mu to slušelo. #ManCrushMonday.

Jeden post mě skutečně rozhodil. Ethan a Dani stojí před vinným sklípkem ve Fredericksburgu s Curtisem a Gemmou Barkerovými – ve slunečních brýlích, usměvaví a s cabernetem v ruce.

Curtisovi to sluší, jeho vzhled vypovídá o skvělém původu. Něco podobného vídáme u ušlechtilých plnokrevníků. Je vysoký a štíhlý, má světlé, krátce střižené vlasy a dlouhé štíhlé prsty. Jeho rodina po generace ždímá z Texasu ropu a odtud jí přitékají peníze. Gemma je jeho trofejní manželka v cestovní velikosti. Z vybělených vlasů si vysoko na hlavě vyčesává drdůlek a je bývalou roztleskávačkou Dallas Cowboys. Když se na ni podívám, nikdy bych neočekávala, že si ji oblíbím, ale jak se ukázalo, jejímu šarmu nebylo možné odolat.

Rozhodila mě skutečnost, že v hlubinách mého vlastního instagramového účtu se ukrývá téměř totožný snímek, akorát jsme na něm my čtyři – Barkerovi, Ethan a já. Stojíme před stejným sklípkem. Tenhle výlet se skutečně vydařil. Ethan mi ho zorganizoval k třicátým sedmým narozeninám. K večeři steak v Crossroads, nákupy starožitností a košíky broskví ze stánku u silnice. Gemma a já jsme se chechtaly v autě, které nás převáželo z jednoho vinařství do druhého, a její nohy se proplétaly s mými.

Od chvíle, kdy jsme se rozešli, můj život nestojí za nic. Na rozdíl od toho Ethanova. Kdepak. Jsem přesvědčená, že vesmír se proti mně spikl, protože Ethanovo štěstí se jenom znásobilo.

Tři týdny po našem rozvodu Curtisův otec, „Velký Roy“ Barker, podlehl masivnímu infarktu, když byl na lovu jen v doprovodu svého černého labradora. Royova smrt přišla nečekaně, ale ještě větší šok přineslo pozůstalostní řízení. Nepřekvapilo mě, že Roy Ethanovi něco odkázal – vždycky si byli blízcí. Ethan pro Velkého Roye pracoval od čtrnácti a oba si v mnohých ohledech velmi rozuměli. Roy během let Ethana všemožně podporoval, takže se dalo předpokládat, že bude zmíněn v jeho poslední vůli. Přesto se stále domnívám, že nikdo nepočítal s tím, co měl Roy schované v rukávu. Věřte mi, když řeknu, že načasování našeho rozvodu pro mě nemohlo být horší. Kromě závratného dědictví Velký Roy odkázal Ethanovi polovinu své praxe, té, která měla připadnout výhradně Curtisovi. A tak vznikla firma Barker & Matthews.

Jsi syn, kterého můj otec nikdy neměl, žertoval často Curtis.

Ale v jeho slovech se skrývala hořká pravda.

Když Curtis a Ethan společně promovali na medicíně, Roy uspořádal oslavu v country klubu Houston’s River Oaks. Byl pyšný na oba svoje kluky, jak zdůraznil při pronášení přípitku. Jenže Curtis vděčil za svůj titul tatínkovým penězům – právníkům, kteří Curtise dostávali z problémů během studia, darům, jež se postaraly o vyčistění jeho záznamů, a laskavostem, které ovlivnily přijímací komise. A každý to věděl. Curtis neměl pro psychiatrii patřičný zápal ani schopnosti. Vydal se ve šlépějích svého otce jenom proto, že to byla vyšlapaná cestička.

Zato Ethan Royovi připomínal jeho samého. V Ethanovi viděl člověka, který neusne na vavřínech, na nichž mu ustlal někdo jiný. Muže, který se rozhodl udělat si jméno vlastním přičiněním jako kdysi on sám.

Velkou část dědictví Ethan použil k přestavbě domu, na jejíž podobě jsme pracovali společně. Nechal strhnout celou zadní zeď a nahradit ji velkými skleněnými panely. Vždycky jsem chtěla vidět, jak to dopadlo. Náš vysněný domov je konečně dokončený, ale já v něm nebydlím.

Obětovala jsem tomu devět let života – odložila jsem svoje plány, zadlužila se, ulámala jsem si nehty, jak jsem dům přestavovala cihlu po cihle. Kéž bych věděla, že se po celou dobu dřu, jen aby smetanu slízla Dani.

Sotva stránku aktualizuju, objeví se nový post.