Přeložila Anna Křivánková

REWITCHED

First published 2024 by Macmillan an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers International Limited.

Copyright \copyright 2024 by Lucy Jane Wood

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright © 2025 for Cover by Dawn Cooper

Copyright © 2025 for Cover design by Katie Anderson

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0607-3

Pro dívky, které vyrostly v úžasu

nad čarodějkami a věděly, že magii najdou

na konečcích vlastních prstů

Kapitola první

COSI ZLOVOLNÉHO

Čarodějka vždy vycítí, že se nachází v přítomnosti jiné magicky nadané bytosti. Ještě než dojde k jakémukoliv představení, ještě než se magie jakkoliv projeví, čarodějka podvědomě vnímá její příchod. Nejprve ji pocítí na kůži. Začne ji brnět jako po soustu šerbetu či žahnutí statické elektřiny a husí kůže na pažích se promění v zachvění. Čarodějka pozná změnu ve vzduchu, který je najednou ostřejší, sladší a téměř chutná po mědi. Pak přijde vůně, výrazná jako pach hlíny a žhavých uhlíků a křupavých karamelových jablek. To vše se spojí v opojnou, sytou vůni, kterou lze popsat výhradně jako teplo a domov. Především však čarodějku začnou svrbět uši a taky palce, což zažehne sirku a rozžhaví uhlíky její intuice. Samotný zvuk čarodějčiných kroků bude šeptat, že se k ní cosi blíží.

Naneštěstí pro Belle byly takovéto cenné poznatky, jak všechny tyhle věci fungují, poměrně zbytečné, protože už jí bylo devětadvacet let, tři sta šedesát tři dní a pár hodin, a stejně ještě nikdy žádnou jinou čarodějku nepotkala. Samozřejmě s výjimkou vlastní matky a také babičky, která se před několika lety odebrala do světa za Závojem. Pak tu také byla ta krátká, překvapivá a poněkud trapná návštěva dvou velitelek čarodějné lóže, které se stavily o jejích patnáctých narozeninách, aby začaly dlouhý proces jejího Otemnění. Jenže z toho si Belle moc nevybavovala, protože jí celá věc připadala strašlivě ponižující a po většinu obřadu se schovávala za svými vlasy, červenala se a zoufale si přála, aby to už skončilo. Od chvíle, kdy jí byla propůjčena magická moc, se s nikým z lóže nesetkala.

Podle zvyklostí ji nechávali být, aby se s možnostmi magie popasovala sama.

Smysl pro magii měla v podstatě vrozený, jelikož vyrůstala obklopena každodenní všedností matčiných mírumilovných a laskavých kouzel. Nikdy se nekonal žádný velký okamžik prozření, protože si toho byla vědoma odjakživa. Příval magie, který proudil z Bonnie a zaplavoval Bellu, kdykoliv se matce ocitla nablízku, jí připadal natolik normální, že už ho téměř nevnímala.

Belle už dávno přestala čekat na setkání s jinou čarodějkou. Jejich druh byl nyní vzácný a s každou generací se zjevně stával ještě vzácnější, a jí se nechtělo ostatní čarodějky vyhledávat a přivolávat na sebe potíže. Poklidně si žila v nečarodějném světě a byla s tím více než spokojená.

„Belle, co jsem ti říkala o těch věrnostních kartách? Rozdáváš razítka, jak tě napadne, a mě to pak stojí majlant.“

Violet byla vynikající obchodnice. Nosila nákladné kostýmky v jemném odstínu modré či fialové (celoživotní zvyk doprovázející její pestré jméno) a stříbrné vlasy si nechávala dvakrát týdně čerstvě načesat a nalakovat. Nyní už chodila pomalu, zato cílevědomě za pomoci elegantní stříbrné hůlky a odjakživa byla majitelkou působivé sbírky vintage šátků. Belle si byla téměř jistá, že za celou tu dobu, co pracovala v knihkupectví Luna, ještě nikdy nezažila, aby si na sebe Violet vzala stejnou věc podruhé. Ačkoliv Vi stále ještě dohlížela na dění v obchodě, ukazovala se tu osobně už jen jednou či dvakrát týdně, aby prstem ozkoušela, zda se nikde neusazuje prach, štípla všechny přítomné do tváře a zkontrolovala, zda Belle nevyvádí nějakou hloupost. Nedejbože, aby dala na věrnostní kartu dvě razítka místo jednoho!

„Vi,“ zavolala Belle přes rameno, zatímco vsouvala hromádku nových výtisků do jejich dočasných pelíšků. „Je čtvrtek, dvě hodiny odpoledne, a je tu plno. Podle mě si nemusíš dělat hlavu z toho, že rozdávám papírové záložky.“

Stoupla si na špičky, aby dosáhla na horní polici, kam umístila obzvláště tlustou mytologickou sbírku, a pak se zdvořile prodrala mořem zákazníků zpět ke své šéfové.

Violet jí s mírně provinilým pohledem podala několik zatoulaných knížek v pevné vazbě. „Vždyť víš, že mi to doopravdy nevadí. Vlastně se mi líbí, jak je vkládáš do každé knížky jako malou pozornost. Ale Christopher říká, že i na maličkostech se ve výsledku ušetří spousta–“

„Christopher říká spoustu věcí,“ přerušila ji Belle. Violet zprudka povytáhla obočí a Belle se rychle opanovala. „Což je skvělé, jeho názor pochopitelně vždycky ocením.“ Odkašlala si. „Jen si pořád ještě zvykám na jeho přítomnost a na změny, které provádí.“

„Změny, o kterých tvrdí, že jsme je měly udělat už dávno,“ namítla Violet.

„Jasně. Jen jde o to, že některé ty jeho návrhy... prostě tak úplně nezapadají do atmosféry, za kterou sem do Luny všichni chodí.“

„Moc dobře chápu, že máte každý svou představu o tom, jak by to tu mělo v budoucnu vypadat. Ale ty zase víš, že kdyby bylo po mém, nikdy bych do toho svého syna nezatáhla. Jenže copak jsi mi dala jinou možnost?“ Violet po ní zpod upraveného obočí loupla pohledem.

Belle si povzdechla. „No tak, Vi. Tohle už jsme řešily. Aspoň stokrát.“

„Kéž bys jen přestala být tak sobecká a splnila vetché stařence její přání...“ Violet se tvářila nešťastně, ale když pak prsty s dokonale pěstěnými rudými nehty zalistovala dětskou knížkou z prostředí internátní školy, vykouzlila na tváři úsměv.

Belle k šéfové zamžourala. „Nic vetchého na tobě není. Jsi hrozbou společnosti.“

„Netuším, o čem to mluvíš. Jsem nevinná, churavá stařena, která si prostě jen přeje, aby mohla svůj milovaný obchod předat do rukou té, kterou má ze všech nejraději,“ pravila Violet. „Mohla by sis to tu vést po svém a já bych trávila odpoledne po divadlech, místo abych tě tu otravovala kvůli nedostatku zásob ve skladu...“

„Hodláš to vůbec někdy vzdát?“ přerušila ji Belle s láskyplnou rozmrzelostí. Tajně ji dojímalo, jak moc jí Violet stále ještě touží prodat svůj obchod. Tuhle křížovou výpravu za účelem předání otěží své nejmilovanější zaměstnankyni započala už před mnoha lety.

„Až podepíšeme ty papíry. Což taky uděláme,“ přikývla Violet vědoucně, přičemž si prohlédla stůl s „podzimním čtením“ a o milimetr poposunula jednu z knih tak, aby ležela ve správném úhlu.

„Což neuděláme,“ opravila ji Belle. „Už jsem ti to říkala milionkrát. Tenhle krám sama vést nemůžu.“ Prošla kolem dubového stolu a cestou poupravila pohlednice a malou nabídku sezonních kytic lemujících pokladní zónu. Na počest počínajícího října je zdobily miniaturní dýně a zlatavé zaječí ocásky, jejichž stonky ovíjelo zakletí Floresco Bellus a udržovalo je pozoruhodně svěží.

„Ale no tak, Belle, kolikrát ti to mám říkat? Vždyť bys tu sama nebyla.“ Tentokrát už Violet nahlas nespokojeně zamlaskla. „Přes týden tu máš Jima a Moniku, a o víkendech to nové děvče s tím nešťastným kroužkem v nose.“

„Víš, co myslím. Mluvím o převzetí otěží. To obecně není moje specialita. Prostě jen raději tak nějak... existuju?“

„Já tady neudělala ani jedinou užitečnou věc od chvíle, co byl tiskařský lis prohlášen za výkřik moderní technologie. Všechny dobré nápady za poslední roky patřily tobě.“

„Pořád jsem ale tvoje dítě. Akorát se starám, aby nám vozili knížky, zákazníci si je kupovali a byli spokojení. To je všechno.“

„A copak je potřeba ještě něco jiného? Obě dobře víme, že to prakticky řídíš sama. Já už jsem na tohle všechno moc stará a mám lepší věci na práci než v jednom kuse doporučovat plebsu thrillery.“

„Na thrillerech není nic špatného. Jsi snob, Vi. A dobře víš, jaká jsem já, nejspíš bych během několika měsíců přivedla obchod na buben.“

„Jen se tak nepodceňuj, prosím tě. Nesnáším to. Jsi velmi schopná a znalá žena, které bezmezně důvěřuju. Čaruješ tu už tak dlouho, že ani nechci vzpomínat, kdy tomu bylo jinak–“ v tu chvíli se Belle zakuckala a rozkašlala se tak, že ji Violet musela uhodit do zad, „–hlavně proto, že si pak připadám děsivě stará. Prostě se příliš bojíš riskovat,“ pokračovala Violet a namířila na Belle ostrý, lesklý nehet. „A taky se moc trápíš nad tím, co by se mohlo pokazit.“

„Moc pěkně mě dokážeš chválit i urážet zároveň,“ zamračila se Belle a vrátila se na své místo za pokladnou.

Violet se opřela o desku pultu ze zeleného mramoru, vytáhla kapesní zrcátko a upravila si jediný vlásek, který jí vyklouzl z účesu. „To je umění,“ zamlaskla. „Ale jestli hodláš mou skvělou nabídku nadále odmítat, je ti snad jasné, že budu muset přenechat obchod Christopherovi. Nikomu zvenčí nevěřím. Jestli si mám náležitě užívat důchodu plného luxusních plaveb a personalizovaných nákupů, musím Lunu svěřit do schopných rukou. A můj Christopher má schopné ruce.“

„Samozřejmě,“ pravila Belle klidně a nadechla se, aby spolkla svou pýchu. „Sice nerozezná měkkou vazbu od měkkého sýra, ale zisk a ztráta jsou pro něj otevřená kniha.“

Belle doufala, že hudba, kterou toho rána vybrala, dostatečně zakryje nepříliš tlumené zvuky vycházející z kanceláře v zadním traktu obchodu, kde Christopher během telefonátu s obchodním společníkem buďto řval sprosté nadávky, nebo se afektovaně uchechtával. Bolestně sebou cukla, když si všimla, jak se vyrušená zákaznice otáčí po hluku.

Zisk a ztráta byly podle všeho to jediné, čemu Christopher rozuměl, což vedlo k rozhodnutím, nad kterými Belle každým dnem víc a víc pukalo srdce. Od chvíle, kdy se Violet před dvěma roky rozhodla odstoupit a poněkud neochotně předat otěže svému korporátnímu synkovi, postupně odbourával veškeré nápady, které Belle v Luně realizovala od chvíle, kdy tam před téměř deseti lety nastoupila. Nejprve se zbavil jejich milovaného vozíku s drobným pečivem a kávou, protože prohlásil, že kapučína „dělají z tohohle obchodu babinec“. Bellin každoroční dožínkový knižní festival pořádaný společně s dalšími místními podniky ho rozesmál tak náramně, že se s nepředstíraným veselím plácl do kolena. Ještě znepokojivější však bylo, že ho před několika dny zaslechla s kýmsi hlasitě probírat, že se mladší zaměstnanci drží na výplatní pásce jen jediným drápkem. Tohle byla poslední kapka, a tak Belle na jeho sporná rozhodnutí upozornila Violet. Jenže Christopher se do toho rychle vložil, trval na tom, že Belle všechno dramatizuje, celou věc odbyl smíchem a jako obvykle si Violet omotal kolem prstu. Realitu toho, jak moc se věci zhoršily, si Belle nechávala pro sebe. Udělala si z ní takový chladný, tvrdý kamínek, který ji neustále tlačil v kapse.

„Stačilo jen mrknout a venku je najednou moderní svět, Belle,“ navázala Violet. „Určitě nedokážu držet krok s dobou, ale tohle místo ho udrží, o to už se Christopher postará.“

„Tohle místo nemá držet krok s dobou. Má existovat ve své vlastní útulné bublině zcela oddělené od vnějšího světa.“

„Kéž by,“ pronesla Violet zamyšleně. „Uvidíme se příští týden. Zavolám ti kvůli těm srpnovým číslům.“ Naklonila se přes pult k Belle a políbila ji na tvář, zanechávajíc na ní obvyklou nenápadnou šmouhu purpurové rtěnky, dotyk jemňounkých vousků a závan sladkého parfému.

„Měj se, Vi,“ odvětila Belle láskyplně a zamávala, zatímco Vi vykročila ven k nablýskanému černému autu, které na ni čekalo, aby ji odvezlo do stejně dokonalého domu. Jako jevištní hvězda dávno minulých dnů byla neskutečně bohatá, ale zranění hlasivek jí uťalo kariéru a rekonvalescence zase vehnala do léčivého světa knih. Belle zabořila ruce do kapes své džínové zástěry ozdobené výšivkou lunárních fází a její mysl se vrátila na obvyklé bojiště.

Přijmout Violetinu nabídku a skutečně od ní odkoupit knihkupectví Luna byl sen, který jí vždycky připadal příliš odvážný. A kdykoliv Violet tohle téma otevřela a připomněla jí šanci, kterou si nechala proklouznout mezi prsty, cítila, jak se ještě víc vzdaluje.

Tolik se toho mohlo pokazit! Navíc nevěděla, jak by měl celý proces vůbec vypadat a nemohla si dovolit promrhat své skrovné úspory na něčem, co nemá zaručený úspěch, třebaže jí Violet učinila až příliš velkorysou, sentimentální nabídku. A ještě k tomu drobně riskovala, že přijde o zbožňovanou práci, v níž se vypracovala z víkendové prodavačky až na vedoucí prodejny.

Přesto se na to odvažovala pořád myslet. Představovala si, že to opravdu udělá, že se odmění odvahou, která kdysi stála u kořenů všech jejích rozhodnutí. Nikdy jí však nenašla dost na to, aby ten knot zažehla a zjistila, zda dojde k řízenému výbuchu, anebo vzplane divoký požár. A tak šel život dál. Volant zůstal v cizích rukou a Belle dál sledovala z okénka ubíhající silnici.

K pokladně přistoupila paní v lososově růžovém svetru s náručí obrázkových knih a rolí duhového balicího papíru. Za pravou ruku se jí drželo malé dítě.

„Tahle je moc krásná. Možná moje nejoblíbenější,“ pravila Belle k holčičce, zatímco balila knihu z vrcholu hromady do hnědého papíru. „Tu sis vybrala sama? Dobrá práce.“ Holčička stydlivě přikývla a vzápětí zabořila tvář do maminčiny sukně.

„Díky za pomoc s výběrem těch správných knížek. Snad ji na chvilku zaměstnají,“ usmála se paní vděčně.

„Samozřejmě.“ Belle zadala celkovou částku. „Omlouvám se, že jsem se vám nemohla věnovat déle, ale máme tu dneska trochu blázinec. V tomhle počasí má každý chuť schoulit se do klubíčka s knihou.“

Právě v tu chvíli rozčísl blesk temně rudou večerní oblohu a pronikl příjemným tlumeným osvětlením, díky němuž bylo všem v Luně vždycky teplo a připadali si vítaní bez ohledu na počasí, které právě panovalo venku. Vzápětí následovalo hlasité zahřmění, tak silné, že se vitrážová okna v patře rozechvěla. Žena posbírala nákup, nacpala knihy pod svetr, natáhla dítěti kapuci a společně neochotně vykročily do deště.

Nastal rušný večer. Život v knihkupectví Luna, které si místní oblíbili pro jeho kouzlo a nedefinovatelnou výjimečnost, se z klidu a ticha přehoupl do chaotického ruchu. Když měla Belle volno, často jí o pomoc volával rozrušený Jim, který si rval zbytky svatozáře chundelatých vlasů a zároveň se pokoušel doplňovat regály a obsluhovat pokladnu. Jejich maličký tým se snažil držet krok s Christopherovými plány, a každý den se proto nesl ve znamení nedostatku personálu a příliš mnoha povinností.

Belle zrovna obsluhovala u pokladny dalšího zákazníka a přitom krátce pohlédla k dětskému koutku. Jako vždy byl celý vyrabovaný, přestože nastavila šikovné malé kouzlo Libri Liberi Ordino, které mělo ve chvíli, kdy se nikdo nedíval, vracet knihy a plyšáky do krabic. Bylo to dostatečně bezpečné kouzlo, aby se tu mohlo vznášet mezi všemi ostatními kouzly, která Belle v prodejně rozmístila. Děti si nikdy nelámaly hlavu tím, že se ta podivná obrázková knížka uklidila sama, a dospělí si toho samozřejmě nikdy nevšimli.

Zavírací doba se blížila a nervozita stoupala.

Zatímco Jim a Monica se vypořádávali s různými nedodělky, Belle měla plné ruce práce s frontou nakupujících, která stejně jako déšť venku ne a ne ochabnout. Podvědomě zaregistrovala cinknutí mosazného zvonku nad vchodovými dveřmi, který se toho dne ozval už pomilionté. Promnula si předloktí, na nichž jí poryvem chladného vzduchu z otevřených dveří naskočila husí kůže.

„Nechcete si k nákupu přibrat Hvězdné čtení tohoto týdne? Je opravdu–“

Belle pocítila, jak se v ní zatajil dech. Jako by se jí po temeni rozlila podivně příjemná a přitom rázná hřejivá vlna, div se nezapotácela.

Chytla se desky pultu, aby zachovala rovnováhu. Kdyby nevěděla, že to tak není, řekla by... no, řekla by, že to bylo magické.

„Jste v pořádku?“ pohlédl na ni znepokojený zákazník.

Belle ztěžka polkla a pak nonšalantně mávla rukou. „Ale jistě, jistě. Pardon. Trochu se mi zamotala hlava. Nejspíš je čas na další kávu.“

Suše se zasmála, ovládla se a pokusila se nevnímat ten silný pocit, který se v jednu chvíli objevil a vzápětí zmizel. Byl to dlouhý den. S uspěchaným a vystresovaným úsměvem, který by Violet pro svůj obchod jistě nepovažovala za vhodný, vsunula kupu prodaných knih do tašky a pozdravila dalšího zákazníka.

Muž, který čekal na opačné straně pultu, ji zaskočil. Nejdřív si všimla jeho výšky, protože byl tak vysoký, že se nad ní málem tyčil. A nemohla si nevšimnout, že je až děsivě pohledný. Tak pohledný, že o tom bude muset po návratu domů ihned říct Ariadně. Zároveň se neubránila myšlence, proč jen se ráno trochu lépe neučesala. Měl na sobě kalhoty s páskem, do nich zastrčenou červenohnědou košili s bílým tričkem vespod a na očích brýle s kulatými kovovými obroučkami, které si sundal, jakmile se jejich pohledy setkaly. Zasunul je do vnitřní kapsy dlouhého černého koženého kabátu, jenž měl přehozený přes extrémně široká ramena, a když sklopil hlavu, padla mu do očí kadeř zacuchaných tmavých vlasů, které mu sahaly až k ramenům. Odhrnul ji, položil dlaň na pult a na palci se mu zaleskl stříbrný prsten s jantarovým kamenem. Mírně se k Belle naklonil. Téměř okamžitě se přiměla odvrátit zrak, protože už to nedokázala vydržet, a tvář jí zrudla horkem.

„Napadlo mě, jestli byste mi nemohla pomoct,“ promluvil hlubokým medovým hlasem připomínajícím připálený karamel. Měl nádech londýnského přízvuku. „Hledám něco poměrně specifickýho. Takovou zvláštnost.“

Belle se zarděla tak divoce, až jí zaplály vršky uší. Konečky prstů jí projelo podivně svrbění, takže napřed položila ruce na pult, pak je strčila do kapsy a nakonec jimi popadla pero, až se na pult rozprskl inkoust.

„Pardon, pardon.“ Spěšně jej utřela rukávem. „To zní zajímavě. Jak moc velká je to zvláštnost? Má to být dárek?“

Koutky úst se mu téměř nepostřehnutelně zvedly. „Má to být dárek.“

Belle spěšně sebrala zbytky sebeovládání, zjevně v rozpacích nad vlastními rozpaky.

„Skvělé. To zní skvěle. Můžete se podívat do naší sekce Speciální edice. Jsou tam podepsané výtisky, které mohou posloužit jako skvělý dárek. Nebo tady na Hvězdném stolku máme několik skvělých populárních titulů, pokud tedy hledáte novější...“

„Malleus Maleficarum.“

Belle se během okamžiku vytratila červeň z tváří a nahradila ji smrtelná bledost. Jistě se přeslechla. „Pardon, byl to dlouhý den, asi už trochu cvokatím. Což je dobře.“ Zdvořile se zasmála a zavrtěla hlavou, aby si ji trochu pročistila. „Jak že to bylo?“

„Malleus Maleficarum. Samozřejmě nechci říct, že s tím poselstvím souhlasím,“ zapřemítal nahlas. „Tedy že je magie zlovolná nebo špatná. Ale pátrání po čarodějnicích je zajímavé téma, nemyslíte?“

Belle se na vteřinu zatmělo před očima. Malleus Maleficarum neboli Kladivo na čarodějnice, nejslavnější historický spisek o vzniku čarodějnictví, neblaze proslulá příručka, která učila lovce čarodějnic, jak je najít.

Náhoda. Musí to být náhoda. Pak to ale ucítila, jako by v ní nějaký spínač aktivoval cosi intuitivního. Znovu se přiměla navázat s tím mužem oční kontakt a okamžitě se to stalo znovu. Kůže jí brněla čistou statickou elektřinou. Jazyk jí zaplavila měděná pachuť. Opřel se předloktími o pult, propletl si prsty a Belle zaplavila smysly vůně kouře z táborákové hranice a pikantní sladkost. Všimla si, že se mu malinko stáhly čelistní svaly v nepatrném záblesku vědoucího úsměvu.

Uvědomění ji zasáhlo vahou demoliční koule.

Čaroděj.

Jim s hlasitým zaduněním upustil za pokladnou obrovskou kartonovou krabici s knihami v pevné vazbě a Belle se vrátila do reality.

„Mě si nevšímejte,“ zatrylkoval Jim a s nesnesitelně vysokým pohvizdováním se odšoural zpátky ke kuchyňce.

„Zajímavá volba.“ Belle se s bolestnou rozpačitostí zasmála, zastrčila si vlasy za uši a pak z nějakého důvodu namířila na muže palce a ukazováčky, jako by střílela z pistole. Panika jí teď zjevně ovládla všechny končetiny. „Obávám se, že nic takového na skladě nemáme. Taková škoda. Omlouvám se. Díky, že jste k nám zavítal.“

„Vskutku, taková škoda,“ zopakoval muž.

Teprve tehdy si Belle všimla, že si jazykem přejíždí vnitřní stranu tváře, až se mu na druhé straně dělá hluboký důlek. Vědoucně povytáhl obočí, jako by čekal, až jí to dojde. Pokynul jí, aby se k němu naklonila přes pult, a jeho hlas přešel do šepotu jen pár centimetrů od jejího krku.

„Zkoušel jsem knihovnu v Domě Hekaté, ale zdá se, že všechny jejich edice jsou rozpůjčované. Řekli, ať se zeptám u Belladonny Blackthornové. Že prý mi ráda vyhoví a zapůjčí svůj výtisk.“

Nikdo jí nikdy neřekl Belladonna. Své plné čarodějnické jméno odnepaměti a jednou provždy vášnivě nenáviděla. Dokonce natolik, že už ho nepoužívala ani její maminka, bylo vyhrazeno jen pro případy, kdy Bonnie vysloveně nesouhlasila s některým z dceřiných zásadních životních rozhodnutí.

Svět se točil zpomaleně, ale Belle se nějak přiměla vykouzlit na tváři cosi jako profesionální úsměv. Její první a jedinou myšlenkou bylo dostat toho chlapa z očí veřejnosti. Celý život se chránila přesně před tímto scénářem, před tím okamžikem, kdy se o její magii dozví celý nečarodějný svět, a to navzdory všem těm věcem, které udělala, aby se tak nestalo.

Monica na ni tázavě pohlédla přes celé patro a v očích měla tichou otázku, zda je všechno v pořádku.

Fronta za mužem totiž rostla.

„No jistě, pravda.“ Znovu ty prstové pistolky. „Já hloupá, máme ji vzadu... přímo támhle. Kdybyste teď šel laskavě za mnou...“ Zoufale na něj pohlédla, otočila se na patě a vyslovila tichou prosbu ke všem silám, které ji mohly soucitně sledovat. Cokoliv, jen ať nikdo nepozná, o čem se spolu budou bavit.

Belle naznačila Monice, aby zaujala její místo, a odkvapila do zadní části obchodu k tlumeně osvícenému skladišťátku přecpanému vratkými stohy krabic a dekoracemi z výloh. Spěšně odsunula stranou velkého kartonového draka a prudce muži pokynula, aby ji následoval z dohledu zákazníků. Především od hrstky žen, které se kolem něj nenápadně ochomýtaly už od chvíle, kdy vešel do knihkupectví, a sledovaly každý jeho pohyb, jako by byl posledním kouskem dortu. Muž za ní svědomitě vykročil, ale pohyboval se nonšalantním tempem, s rukama sepnutýma za zády a nepřehlédnutelně rošťáckým úsměvem.

Belle zatáhla za šňůru stropní lampy, odkopla z cesty těžkou krabici, a když se ještě naposledy rozrušeně přesvědčila, že Christopher není nikde v dohledu, prudce za sebou zavřela dveře. Ocitla se tak tváří v tvář úplnému cizinci v nesmírně těsné a vřelé blízkosti, ale naštěstí ji příliš stravovala hrůza, než aby se nadále obtěžovala cítit trapně.

„Útulné.“ V temných očích mu zajiskřilo.

„Kdo jste? Co to má znamenat?“ spustila zuřivým šepotem. Už si začala vytvářet domněnky. Napadlo ji, že jeho příchod může znamenat jen omezený výběr špatných zpráv. „Jde o mámu?“

„Cože? Ne, samozřejmě že ne. Nic takového,“ odpověděl okamžitě.

Belle pocítila, jak se ta kovová tyč napětí, která jí tížila ramena, začíná ohýbat.

„Poslala mě lóže,“ pokračoval a hleděl na ni zpod svraštěného obočí. Sama byla dost vysoká, takže si jen vzácně připadala nejmenší v místnosti.

„To jsem pochopila z toho vašeho velevtipného úvodu,“ odsekla. Stres v ní stále bublal až do bodu varu.

„O velevtipnost jsem se ani nepokoušel. Spíš jsem chtěl působit tajemně, možná svůdně.“ Zjevně mu to celé připadalo náramně zábavné. Zkřížil ruce na prsou a opřel se zády o polici se zeměpisnými mapami.

„Ale Mystérium za mnou ještě nikdy nikoho neposlalo. A vlastně se mnou za celých patnáct let mého čarodějnictví ani nekomunikovalo. Provedla jsem něco? Mám problém?“

„Problém? To mi řekněte vy.“ Zjevně ho bavilo, jak se Belle potácí na pokraji nervového zhroucení, protože se pousmál.

Sjela ho pohledem, z nějž bylo velmi zřejmé, že na ni nedělá sebemenší dojem. Pak zariskovala a vykoukla ven, aby se přesvědčila, že se nikde nepotuluje žádný šéf.

„Jestli jste si nevšiml, pracuju,“ pronesla pronikavě, „a jestli mě tu můj šéf najde se zákazníkem, můžu se s tímhle životem rovnou rozloučit. Ať už se mi chcete plést do čehokoliv, nemám na to čas.“

Zatvářil se zklamaně a obrátil oči v sloup, aby dal najevo, jak ho její nespolupráce otravuje.

„S vámi teda není žádná legrace. A do ničeho se nepletu. Vypadám snad jako někdo, kdo se plete do věcí?“ opáčil vznětlivě. „Poslyšte, ignorujete naši korespondenci.“ Malinko se ztišil a zvážněl. „Víte přece, že se to nesmí–“

„Korespondenci?“ přerušila ho Belle.

Muž prudce povytáhl obočí.

„Přesně tak. Co ten dopis k narozeninám? Při vzácný příležitosti, kdy vás lóže kontaktuje v souvislosti se završením Otemnění, je na vás, abyste se tomu postavila. Před magickými problémy utíkat nemůžete, i kdyby–“

„Pardon, pardon.“ Pozvedla ruku, aby jej zarazila, a při tom v úzkém prostoru zavadila o jeho kabát. „Jestli to snad není jasné z toho, že mi každou chvíli hrozí samovznícení, nemám nejmenší představu, o čem to mluvíte.“

„O tom dopise,“ zopakoval netrpělivě. „Měla byste být popravdě trochu vděčnější. Buďto jsem za vámi mohl přijít sem, nebo jsem na vás taky mohl seslat dávku pekelnýho ohně, abych upoutal vaši pozornost. Ve vašich záznamech stojí, že žijete s nečarodějnou spolubydlící, takže jsem si řekl, že by vás ten pekelný oheň mohl tak trochu prozradit. A vy mě napřed ignorujete, a teď tohle.“

„Já nic neignorovala,“ odvětila podrážděně. Jeho vystupování jí v kombinaci s nedostatkem odpovědí začínalo být obzvláště nepříjemné. „O čem to mluvíte?“

Změnil výraz a znovu pochybovačně povytáhl obočí. „Vy jste ho vážně nedostala?“

Belle zamrkala.

„Černou obálku? S pozlacenými okraji? Magicky obdařenou vlastním vědomím? A schopností nasměrovat se do vašeho zorného pole v případě, že je ignorována...?“ odříkal hbitě.

„To mi nic neříká. Možná to vaše kouzlo nefunguje.“

„Cože?“

„Prostě něco takového,“ pokrčila rameny. „Protože mně se teda do zorného pole nic nenasměrovalo.“

Nevěřícně na ni pomrkával. „Je to tradiční kouzlo Vocare Attentio, zvlášť vytvořený pro korespondenci se členy lóže. Používá se od středověku. Samozřejmě že funguje.“

„Nerada vám to říkám, ale to vaše je asi nějaké pofidérní. Nic jsem neviděla.“

Muž si promnul hranatou, ostře řezanou čelist a zatvářil se stejně popuzeně jako Belle. „Ach ano, určitě za to může prastarý a téměř neselhávající kouzlo seslaný veleváženou britskou čarodějnou lóží. Neexistuje, aby taková pořádná a metodická čarodějka jako vy náhodou kamsi založila důležitou magickou korespondenci. Zjevně to tu máte zcela pod kontrolou. Všechno perfektně zorganizovaný.“

Pochybovačně kývl k policím malého, chaosem zmítaného skladiště, na kterých se vršily hromady knih a na nich byly porůznu poházené účtenky, literární časopisy, odborné zpravodaje, záložky a nákupní tašky.

„Víte,“ odvětila a založila si ruce v bok, „chováte se dost drze na někoho, kdo údajně zastupuje veleváženou britskou čarodějnou lóži na vzácné a čestné návštěvě. A navíc vás nikdo nezval.“

„Mystérium na pozvání nečeká.“

„Velice, opravdu velice se právě snažím nezhroutit. Mohl byste mít trochu větší pochopení.“

Zírali na sebe a navzájem se mlčky vyzývali k ústupu.

„Omlouvám se,“ procedil nakonec muž mezi zuby, čímž přiznal porážku.

Belle rovněž malinko ustoupila.

„Tak tenhle dopis – pokud tedy existuje... Co potřebuju vědět?“

„V tom vám nepomůžu,“ pokrčil rameny. „Musíte si ho přečíst sama. Abyste pak nemohla tvrdit, že nevíte, oč jde. Za ty roky už příliš mnoho čarodějek, čarodějů a dalšího čarodějného lidu předstíralo, že o zkoušce neměli ponětí. Jistě chápete,“ dodal formálně a zatočil stříbrným prstenem na palci, aniž by z ní za celou dobu spustil zrak.

„O zkoušce?“

Na okamžik vytřeštil oči, ale vzápětí už se zase tvářil nevzrušeně.

„Jako bych nic neřekl.“

Belle se pro uklidnění nadechla a pokusila se zachovat si poslední zbytky zdravého rozumu. Stejně jako muž zkřížila paže na prsou.

„Ujistím se, že to chápu správně. Přišel jste sem, na mé pracoviště a do mého života mezi nečarodějníky, a potenciálně uvedl mě i celou mou zdejší existenci v nebezpečí vyzrazení, jen abyste mi řekl, že musím najít velmi důležitý dopis. Řekla jsem vám, že jsem ho nedostala, a vy, místo abyste mi poslal jiný nebo mi prostě řekl, co se v tom dopise píše, prostě jen zopakujete, že si mám přečíst dopis, a odejdete.“

Kdyby Belle nevěděla, že něco takového není možné, byla by přísahala, že mu na lícních kostech vykvetl ten nejjemnější a nejbledší ruměnec. Jeho chladnokrevnost opět nepatrně povolila a mezi obočím se mu objevila vráska, která věštila frustraci.

„Takhle to zní daleko pošetileji, než se mi zdálo, když jsem vyrážel z Domu Hekaté.“

„Ale ne, kdepak, bylo mi ctí. Moc si té návštěvy vážím. Všechno to tajemno a svůdnost, dokonce jste mě ušetřil pekelného ohně a tak dále. Čili ano, bylo to náramně kouzelné setkání, ale mohl byste už laskavě odejít, než si někdo všimne, že se z nějakého naprosto šíleného důvodu dohaduju se zákazníkem ve skladišti?“

Zlehka se ušklíbl, jako by se usilovně snažil zakrýt skutečný úsměv. Belle si povšimla, že se mu v koutcích temných očí dělají drobounké vrásky.

„Ale já se tak dobře bavím. A tolik jsem se snažil navodit tu správnou atmosféru.“

Teď jí to došlo.

„Počkat, ta bouřka je taky vaše práce?“

Zasunul ruce do kapes a zatvářil se malinko nejistě.

„Možná. Vám se nelíbila?“

„Zapomněla jsem si deštník a domů musím po svých, takže ne.“ Popadla za kliku s odhodláním uniknout z toho uzavřeného prostoru, pryč od mužovy otravné samolibosti. „Bude to všechno?“

Povzdechl si. Ani ona na něj zjevně neudělala dojem. „Ne že byste nebyla nesmírně pohostinná, ale když o tom tak přemýšlím...“ Luskl palcem a prostředníčkem pravé ruky. Ve zlomku okamžiku se mezi nimi v poprašku zlatých jisker zjevila černá obálka. „To abych sem nemusel znovu, nic jiného v tom nehledejte.“ Podal ji Belle. „Čtěte. Tentokrát to ignorovat nesmíte.“

„Řekla jsem, že jsem nic neignorovala.“ Belle mu vytrhla dopis. „Díky,“ pravila úsečně a obrátila obálku v rukou. „Ještě něco?“

„Vlastně ano. Doporučila byste mi nějakou plážovou četbu? Něco lehkýho, zábavnýho, trochu pikantního?“ zeptal se s úšklebkem tak širokým, že mu div nerozpůlil obličej, čímž dal jasně najevo, jak moc si užívá, že ji může připravovat o čas.

Belle po něm sekla zlobným pohledem.

Neochotně strčila dopis do zástěry, aby si ho přečetla, až nebude muset věnovat pozornost frontě čítající celých pět lidí. Co za hrůzu v něm může stát? Kdyby šlo o něco naléhavého, přece by zatelefonovali. Používají vůbec lóže telefon?

Ukázala na muže prstem. „Ne abyste se vracel kolem kanceláře. Jestli si Christopher všimne, že ze skladu vychází zákazník, budu to mít neustále na talíři. Jděte za mnou. Ale ještě ne. Za chviličku.“

Belliny pokyny ho podle všeho velice pobavily a tak jí v odpověď zlehka zasalutoval. Ani se neohlédla a zprudka otevřela dveře skladiště, oprášila si zástěru a rychle došla k pokladně. Muž se chvilku držel zpátky a upřeně hleděl, jak odchází. Teprve pak vykročil za ní a přitom sklonil hlavu, aby se neuhodil o zárubeň.

O chvíli později, když už měla frontu pod kontrolou, se Belle vrátila do zadní části obchodu s náručí plnou knih. Šokovaně se zarazila. Pořád ještě tam byl, potloukal se ve stínech polic s klasickou a současnou beletrií, samá ruka a noha, vlasy rozcuchané. Kradmo na ni pohlédl, a když se jejich pohledy setkaly, rychle zase sklopil zrak ke knize, kterou zrovna držel, jako by ho snad přistihla při nějaké nepravosti.

Belle zapřela ruce v bok.

„Vy jste tu ještě?“

„To už si člověk nemůže ani prohlížet knížky? Táhnu se až sem a vy mě nenecháte prozkoumat nabídku?“

„Klidně si prohlížejte, co hrdlo ráčí. Vlastně...“ Gestem naznačila, ať nezapomene, co chtěl říct, a vrhla se do vedlejšího kouta. Když se vrátila, tvářil se zaujatě. „Mé osobní doporučení. Tohle pro vás bude jako stvořené,“ pronesla s odporně přeslazeným úsměvem a přitiskla mu svůj návrh k hrudi. Zaznamenala, že mu nepatrně zacukal koutek úst, jako by měl radost, že si ji získal.

125 kouzelnických triků pro mladé kouzelníky. S dárky zdarma, které ohromí vaše přátele!

„Možná tam najdete i něco, co vám pomůže vylepšit to vaše obálkové kouzlíčko.“ Propalovali se vzájemně pohledy, ten jeho byl podivnou kombinací vzteku a mírného pobavení, v tom jejím bylo pouhé rozhořčení. Tentokrát Belle vydržela. Byla pevně odhodlaná, že už se pod jeho upřeným pohledem podruhé nesloží.

„Už se sem prosím nikdy nevracejte,“ řekla. „Nebo mě aspoň příště varujte, ať můžu napřed emigrovat.“

„Promiňte, vy tu pracujete?“

Belle ve zlomku vteřiny nasadila přátelský výraz a obrátila se k brýlaté dámě, která se k ní blížila s náručí milostných románů s pestrobarevnými obálkami.

„Ale jistě. Všechno v pořádku? Pojďte, dáme vám to do košíku.“

Když pak odváděla ženu k pokladně a sypala ze sebe seznam doporučených autorů, nemohla si nevšimnout zatřepotání. Zůstala po něm jen šňůra slabých zlatých jisker, která se táhla mezi regály, a ta třaskavá vůně táborákového kouře, který jí znovu rozpálil smysly. V tom chaosu, který po jeho příchodu nastal, se ho zapomněla zeptat na jméno. Nejspíš to bude něco směšného, stejně jako on sám. Gandalf? Byla přesvědčená, že pravidelné návštěvy knihkupectví Luna se mu naštěstí nestanou koníčkem.

Kapitola druhá

ČARODĚJČIN DOMOV

Najít magii ve všednosti může být těžké, ale pokaždé někde trpělivě čeká, schoulená jako spící zvíře, tiše si pochrupuje a je připravena nechat se objevit těmi, kdo hledají dostatečně usilovně. Byt číslo 31 byl jedním z takových kouzelných míst. Kuchyni měl sice malou a stinnou, vybavenou skříňkami s křivými dvířky, která nikdy pořádně nedoléhala, a sporákem s náladovou varnou deskou vpravo vzadu, který potřeboval opravit už celé měsíce, a přesto byla plná magie. Pokrývala každý její centimetr, od hromádky použitých čajových sáčků na odkapávači až po zadělávací mísu v rohu. Dokonce i máslenka byla nabitá magií, protože to byl domov čarodějky. Třebaže dost skromné.

„... tehdy, když se ze vztahu vytratí kouzlo, víte? Takový ten okouzlující cit mezi dvěma lidmi, který prostě nelze považovat za cokoliv jiného než magii. Pro mnoho párů to...“

Rádio se znovu přepnulo.

„Gól! Kouzelná levačka znovu zabodovala, ten chlapec na hřišti vysloveně čaruje...“

„To si děláte srandu.“

„Dobré ráno, Jane. Ano, Londýňané budou nepochybně zklamaní, až uslyší, že nám nezvykle teplé počasí už končí. Slunný a suchý konec léta nám sice připravil velmi okouzlující chvíle, ale...“

„Já se z toho...“

Náhodnému pozorovateli se mohlo zdát, že se tlačítko přepíná samo od sebe. Konečně se rozhodlo pro jednu stanici a místností zašuměla hudba, kterou doprovázelo bublavé šplouchání houbičky pilně drhnoucí talíře od včerejší večeře, jež se pak samy spořádaně rovnaly na odkapávač. Svazek dopisů svištěl po pracovní desce a třídil se do úhledných hromádek. Na jednu patřily hnědé obálky dožadující se peněz, na druhou lesklé letáčky z pizzerií a od firem, které nabízely čištění oken. Ta nejdůležitější hromádka se nacházela na opačném konci místnosti, duha pestrobarevných obálek, které se už několik dní důležitě skládaly na konferenčním stolku. Zrovna když na vrcholku hromádky přistála jedna oranžová adresovaná Belle Blackthornové u příležitosti zítřejších narozenin, varná konvice ševelivě ohlásila, že dosáhla varu.

„Přísahám, že tohle jsem platila před chvilkou,“ zamumlala Belle a rozervala obálku s obzvláště nevábně vyhlížejícím účtem za vodu.

Okamžitě jej odložila na mikrovlnku, aby se s ním vypořádala následující den. Pouze ty nejbystřejší oči by si všimly, jak precizním kmitnutím prstů navedla čajový pytlíček z dózy až do hrnku.

„Té vody přece nemůžeme spotřebovat tak moc, vzhledem k tomu, že se jedna z nás tří myje pomocí vlastního jazyka a slin,“ pronesla Belle ke kočce u svých nohou, která se jí s předením pletla kolem kotníků. „Tak dobře, Jinx, dobře. Chamtivče.“

Kočku od pátrání po potravě vyrušil zatoulaný magický výboj, jenž třepotavě prolétl okolo a lehce se vznášel jako průsvitná můří křídla. Zuřivě na něj zaútočila packou.

„Fakt už bych tu měla vyluxovat. Tyhle věci se dostanou všude.“

Kromě několika spolehlivých domácích kouzel si Belle dokázala ponechat velkou část svých jedinečných schopností pro sebe. Ne že by se za svou čarodějnou podstatu styděla. Své schopnosti měla na den už skoro patnáct let a její domov byl plný nápadných náznaků, jak se věci doopravdy mají. Zachovávaly si tichou hrdost, ale zároveň byly dostatečně nenápadné, aby nevyvolávaly nevítané otázky vyžadující komplikované odpovědi. Krystaly byly rozmístěny k nabíjení na místech, kam sluneční světlo dopadalo tím správným způsobem (ovšem nebylo jich mnoho, protože za byt s terasou na jih by platila dvojnásobný nájem). V knihovně měla několik almanachů a průvodců runami, které dostala od matky, a nyní stály nenápadně vklíněné mezi oblíbené knížky z dětství a pobryndané kuchařky. Dále tu byly láhve měsíční vody, mlčenlivě mocné. Barevné svíčky pro veškeré potřeby. Stínový deník i deník pro zaznamenávání snů. Všechny drobné známky nenápadné čarodějky, podobné šepotu, jenž se sice místy ozývá, ale tajemství zůstává z velké části zachováno. Nikdo si nevšiml poprašku magie, která pokrývala všechny kouty jejího života jako kapky rosy chycené v pavučinách, protože ji nikdy nikdo nehledal.

Magie byla pro Belle uklidňující konstantou a voněla jí po domově, tedy v případě, že se dokopala ji použít. Zjistila totiž, že čarodějka, která pracuje týden co týden od nevidím do nevidím a žije v maličkém mezonetovém bytě nad kavárnou, kde se od úsvitu do soumraku vznáší slabá vůně espressa a na pozadí hlučí londýnská doprava, nenachází pro praktickou magii žádné velké využití.

Belliny schopnosti tak docela nedřímaly, jen byly maličko ospalé. Provozování malého a poněkud chaotického knihkupectví sotva vyžadovalo, aby se na požádání vytasila s nějakým kreativním zaklínadlem či přehlídkou mystických zvířat. Nesestavovala už týdenní horoskopy pro informační bulletin, který knihkupectví rozesílalo, protože si její pracovní tým všiml, jak překvapivě přesných předpovědí je schopna, ale i kdyby, stačilo by jen krátce pohlédnout do miniaturní křišťálové koule, kterou obratně zamaskovala jako těžítko. A když zázračně opravila zaseklou kopírku či pro některého ze zákazníků pomocí rychlého kouzla Lectio Adaperio vyhledala dokonalý historický román, určitě tím neporušovala Přirozený řád ani nevytvářela příliš mnoho Nadpřirozeného chaosu. Popravdě, nejvíc jisker z Bellina ukazováčku šlehalo, když se přiblížil konec fiskálního roku. Řešení daní pomocí kouzla Pecunia Tributum znamenalo komplikovanou, časově náročnou magii, ale aspoň to Belle uchránilo nutnosti brodit se v chaotické daňové evidenci, kterou při vší té práci pro knihkupectví naprosto nezvládala udržovat v pořádku, a tím pádem se to vyplatilo. Také to bylo levnější než najmout si účetní.

Podrbala Jinx mezi zvědavýma ušima a v odpověď se ozvalo tiché zamňoukání.

Ani když jí bylo patnáct a nově nabyté schopnosti jí čerstvě jiskřily na špičkách prstů, nedostala šanci projevit je s patřičnou fanfárou, protože žila v ospalém městečku na severu Anglie a chodila do dívčí školy. Sem tam nový účes, jindy zas zmizelý pupínek, občas obzvláště skvělý dort s polevou, která měnila barvu, pro kamarádku k narozeninám. Nedoceněným hitem pak bylo využití magie k implozi kazeťáku, aby se při tělocviku vyhnula pípacímu běhu.

Potom se jí však magie začala aktivně vzpouzet a zvládat ji začalo být bolestivě trapné. Belle byla vždy velmi klidná a pomyšlení, že by mohla způsobit rozruch či k sobě přitáhnout pozornost, jí fyzicky vadilo. Jenže když se někdo snaží vyhnout pozornosti, není moc dobrý nápad vyrazit se svou magií mezi dospívající děvčata, která okamžitě dokážou vypozorovat jakoukoliv odlišnost. Celá ta čarodějná záležitost Belle do značné míry působila smrtelné rozpaky a často se projevovala sama od sebe, než se ji naučila držet na uzdě. Nakonec ji ovšem zcela ovládla, a dokonce přijala jako svou součást.

Od té chvíle se ovšem šance, že bude její magie vzkvétat a zářit, pořád zmenšovala. Kdysi byla záměrně tlumená, protože se Belle styděla za svou jinakost. Teď, když jí do třicátin zbýval jediný den, však její magie mizela ve stínech, téměř nepovšimnutá, zanedbávaná a zapomenutá.

Belle se vrhla na zelenou pohovku pokrytou vrstvami přikrývek a malou pevností vystavěnou z polštářů, kterou sdílela se dvěma spolubydlícími – jednou člověčí (údajně) a jednou želvovinovou kočkou. Ta jí se zapředením skočila na hrudník a spokojeně se jí usadila na rameni.

Ne že by Belle magii zanedbávala, protože byla sama příliš nudná či nestála o dobrodružství. Měla za sebou slušnou porci eskapád i cestování a podle svého mínění z velké části zvládla vše, co by dívka před třicítkou zvládnout měla. Ale když se život začal odvíjet jako dvě hedvábné stuhy – jedna před ní, druhá za ní, naučila se, že následovat nemagický příliv a odliv bez přílišného odporu věci dost usnadňuje. Snažila se úspěšně kráčet životem a držet magii na uzdě, odškrtávala si kolonky, dělala všem radost a nikdy nikoho neotravovala.

A vůbec, k čemu jsou vlastně magické vlastnosti v reálném životě?

Zatímco ležela na zádech a kočka jí spočívala pod bradou jako teplý a pouze mírně dusivý plnovous, mávla Belle zlehka levým ukazováčkem a namířila jej za hlavu na konvici, která kvapně nalila vodu do kýčovitého šálku podobného čarodějnému kotli. Roztržitě opsala prstem tři kroužky ve směru hodinových ručiček a lžička její pohyb zopakovala. Vnuknout předmětu nějaký záměr byl jediný starý zvyk, který se naučila od mámy. Míchání po směru ručiček přináší pozitivitu, proti směru zase zahání negativitu.

Hrnek zlehka vylétl z kuchyně a zamířil k podtácku. Jak se blížil vzduchem a valila se z něj pára, dveře ložnice na druhém konci pokoje se rozlétly a Belle bleskově vyskočila a připlácla šálek ke stolu. Bolestně sykla, když jí kapky horkého čaje vycákly na kůži.

„Fajn, už jdu, už jdu. Nemluv na mě, mám zpoždění.“

Ariadne, zachumlaná v pořádně tlustém kabátu a mohutné šále, která klidně mohla sloužit jako deka, vyběhla ze svého pokoje. Z postele ke dveřím to většinou zvládala během několika minut.

„A myslím to vážně. Neopovažuj se sníst mi ten poslední croissant. Mám ho podepsanej a myšlenka na něj pro mě představuje jedinej mlhavej paprsek naděje, kterýho se můžu držet během těch dnešních smrťáckejch schůzí.“

Belle z toho všeho adrenalinu divoce bušilo srdce. Naštěstí se Ari dál točila jako vířící derviš od háčku na klíče k botníku a vůbec nevnímala Bellin záblesk paniky.

„Ten croissant je momentálně poslední dobrá věc v celým mým mizerným životě.“

„Přeháníš,“ zavolala za ní Belle.

„Zavraždím tě ve spánku.“

„Fajn. Chápu. Pečiva se ani nedotknu.“

Arina schopnost neustále ztrácet čas lelkováním značně přispěla k faktu, že Bellina čarodějná identita zůstala tak dlouho utajena. Vlasy měla ještě mokré a narychlo spletené do copu, který jí nechával vlhký stín na kabátě. Popadla šálek s kávou, která už na ni čekala, protože ho pro ni Belle připravila v rámci jejich přesně vyladěné každodenní rutiny.

„To bych prosila. Pozdě odpoledne mám nějaký schůzky, ale do večeře jsem doma. Miluju tě, miluju tě, pa pa pa...“

Arin hlas se kvapně vytrácel v chodbě a nakonec se ozvalo bouchnutí dveří. Belle hlasitě vydechla a padla zpět do polštářů. Jednoho dnes se snad její krevní tlak naučí zvládat ten spěch, s jakým na poslední chvílí zamaskovala svou magii. Foukla do zbytku čaje, který zůstal v hrnku, namísto aby si jím polila pyžamo a koberec, a pak opřela svazek narozeninových přání o vázu. Pohlédla na hodiny a ušklíbla se. Nejspíš by sebou taky měla hodit.

V ranním spěchu unikla její pozornosti jedna matně černá obálka, kterou prve průvan z otevřených dveří smetl ze stolu. Unikla Belle z kapsy zástěry, když předešlého večera zavírala krám, a chytře vklouzla do paperbacku na dně její kabelky. Po příchodu do bytu číslo 31 se mazaně vmanévrovala na složenou deku na posteli, ale nikdo si jí nevšiml, protože ji kočka zalehla svým chlupatým bříškem a zůstala na ní ležet celý večer. Teď ráno se obálka ze všech sil snažila vydat s Belle zpátky do krámu v kapse kabátu, ale malinko se opozdila a znovu se octila z dohledu. Nyní ležela pod pohovkou. Na líci měla nakreslenou stříbrnou hvězdu, jíž se proplétala tři slova:

Tonitru. Fulgur. Pluvia. Hrom. Blesk. Déšť.

Později toho dne si Belle zatlačila palcem na čelo ve snaze stimulovat mozek, postupně chřadnoucí na opačné straně lebeční kosti. Stejně jako každý den ve tři se dostavila malátnost, a když ve skladu katalogizovala výtisky nablýskané autobiografie jakési celebrity, pixely na počítačové obrazovce se jí rozmazávaly před očima. Přemáhala ji potřeba prokrastinovat. Věty narážely jedna do druhé a nejistě visely na konci obrazovky.

Nejspíš by pomohl kofein. Nebo čokoláda.

Odstrčila se s židlí na kolečkách od stolu, otočila se a vykoukla ven ze skladu do prodejny v naději, že spatří některého z nic netušících kolegů a zneužije ho, aby jí donesl svačinku.

Do zorného pole jí padl obrovský podzimní věnec. Armáda zářivě červených, oranžových a zlatých odstínů pochodovala přímo k ní a někde za ní se pachtila Moničina drobná postavička s hřívou kaštanových vlasů. Belle neustále tvrdila, že její kolegyně je ta největší frajerka, jakou kdy v životě poznala – od hlavy k patě pokrytá mozaikou pestrobarevných tetování a s věčným duhovým nánosem barev na oblečení i prstech, pozůstatky z jejích výtvarných kurzů. Pro mladší zákazníky knihkupectví byla cosi jako mytickou bytostí, pokaždé od ní vesele odbíhali polepení nekonečnou zásobou samolepek, které Monica nosila po kapsách.

„Kam to chceš, Belle?“ zeptala se a podržela věnec na délku paže. „Je trochu divně cítit.“

„Asi jen potřebuje vyvětrat,“ pravila Belle nejistě. „Patří na vstupní dveře. V té velké krabici by měl být i háček. Ale napřed se přesvědč, jestli ten věnec není prožraný od myší...“

„Belle Blackthornová! Jak se má moje oblíbená zázračná žena?“

Jakmile Monica zaznamenala, kdo to tak křičí, obličej vykukující mezerou mezi listy jí okamžitě zastřelo zklamání. Přepadla ji náhlá potřeba urychleně dokončit výzdobu, a tak jen omluvně pokrčila rameny a spěšně vyklidila pole.

Belle po ní střelila pohledem, který jí měl naznačit, že je bezcitná zrádkyně. Nasadila profesionální výraz a prudce vstala. „Co pro tebe můžu udělat, Christophere?“

Její šéf se neobtěžoval přistoupit blíž, dokonce ani nevzhlédl od svého pageru, a místo toho hulákal na celý obchod. Jako vždycky si naprosto nevšímal mnoha hlav, které se po něm otáčely, frustrované jeho neschopností ovládat hlasitost, která rušila poklidný šum v obchodě. Jeho korporátní vystupování působilo v Luně vždycky nevhodně a nepřirozeně. Jako když spáče někdo vyruší ze snění tím, že do něj vrazí. Belle k němu bleskově vykročila, aby ho přiměla ztišit hlas, a přitom ve spěchu shodila stoh časopisů. Omluvně se pousmála na zákazníky.

„Skočila bys se mnou na chvilku na tenhle hovor s bankou, drahoušku? Zdržel jsem se ráno v posilovně, takže jsem neměl šanci pročíst si ty papíry, co máma vyhrabala. Popravdě, byla by to ztráta času. Dneska se tu neukázala, co? Kéž bychom si všichni mohli dovolit pracovat na částečný úvazek,“ vyprskl smíchy.

Belle cítila, jak se jí zhoupl žaludek.

„Zaskočíš, ano? Tohle je důležité, banka není moc spokojená,“ pokračoval hlasitě.

„No, ne. Totiž ano, zaskočím. Ale zrovna jsem dělala inventuru a večer máme tu autogramiádu, takže je tu dneska dost práce...“

„Super. Díky, zlato. Čekají na tebe. Já se vrátím později!“ Jakmile Christopher dostal odpověď, kterou s jistotou očekával, vykročil ke své soukromé kanceláři, kterou si pro sebe uzmul, hned jak začal v Luně pracovat. Obětovali na ni starou místnost pro zaměstnance. Během hovoru se na Belle ani nepodíval a pořád zíral do pageru. Povytáhla obočí tak vysoko, až jí sahalo až k linii vlasů. „Ty odcházíš? To nemáš ani poznámky? O čem ta schůzka vlastně je?“

V duchu si prolétla seznam bezodkladných úkolů. Musí odpracovat svou obvyklou směnu, to je jasné, ale pak je tu taky ten bavič pro děti, který s ní chce prodiskutovat halloweenskou oslavu. Ovšem na tohle nemá čas myslet, dokud nedokončí osobní knižní doporučení pro zákazníky, kteří jsou objednaní na odpoledne. Někdy kolem páté má s Jimem probrat hodnocení jeho práce, ačkoliv to už vlastně měli udělat před týdnem. Potom musí znovu zkontrolovat ta čísla, o která Violet žádala, a zbývá jen smluvená schůzka s potenciálním novým dodavatelem pro papírnický koutek. A taky si chtěla promyslet svůj nápad ohledně večerních kurzů tvoření...

Christopher ji protivným gestem pohrdavě odmávl a košile na hrudi se mu napínala, div nepraskla.

„Však ty to zvládneš, holka, jako vždycky. Chtějí nějaké predikce, možná se k tomu připojí i pár investorů, samá velká jména, prostě ty rodiny, co máma nechce zklamat. Prostě s nima projdi seznam s výhledem na čtvrtletí. Jestli budou mít zpětnou vazbu, přihrej mi ji a já se o to postarám, ale dej jim vědět o tom celkovým poklesu zisku. To se jim nebude líbit. Ale co se dá dělat, viď?“ Vydal se se svým pagerem pryč a ukázal jí za hlavou nepříliš nadšený zdvižený palec.

„Jo.“

„A udělej něco s tím oranžovým nesmyslem ve výloze, jo? Vypadá to tu jak někde na bleším trhu. Co tě to napadlo? Dej do výlohy knížky pro finančníky – autobiografie byznysmenů, manuály pro podnikatele, prostě něco takovýho. Trochu inspirace pro chlapy, co to potřebujou.“

„Opravu? Tvoje máma tu výlohu schválila,“ odvětila Belle tiše a pokoušela se potlačit hořkost v hlase. Navrhováním patřičně strašidelné výlohy pro halloweenské hororové čtení strávila celé dny. Rozvěšovala papírové dekorace a malovala barevné nápisy na sklo. Dokonce přiměla Ari, aby s ní vydlabala několik obřích dýní, takže jimi teď páchl celý byt. Přitáhly je do obchodu ve vzdouvajících se taškách, posadily je mezi to nejstrašidelnější čtení, na jaké si Belle dokázala vzpomenout, a kolem rozestavěly několik plastových černých koček, netopýrů, krys a navrch přidaly i pár špičatých čarodějnických klobouků. Obzvlášť skvěle to vypadalo při západu slunce, kdy výlohy v mrazivých večerech vřele zářily.

Christopher si odfrkl. „To sedí, však jí dávno přeskočilo. Celý tenhle podnik je k smíchu. Pořád jí říkám, ať za ty krámy nevyhazuje peníze. Než se vrátím, chci, aby to všechno zmizelo, bez diskuze.“

Jakmile se ocitl z doslechu, Belle se uklidila do tichého kouta a okamžitě s citem nakopla prosklený regál, čímž natolik vyplašila ženu, která si četla v křesle za ním, až chudinka nadskočila. Kvapně se omluvila, pak si klekla a předstírala, že si zavazuje tkaničku. Tajně ale opravila škodu hejnem jisker Turbamentum Reversio. Skrčila se k nejbližší poličce, sebrala poslední rozházené výkresy a papíry a složila hlavu do dlaní.

Monica se k ní přikradla, sklonila se a jako nějakou cenu útěchy jí nabídla hrnek, ze kterého stoupala pára. Bylinkové čaje pro ni byly univerzálním lékem a vždy k nim patřila i plechovka sušenek. „Je to debil. Promiň, že jsem tě v tom nechala.“

„Jsi zrádkyně, ale já ti to nezazlívám.“ Belle vděčně přijala hrnek. „Zas jsme si jednou dali do těla, abychom za toho chlapa udělali všechnu jeho práci, a stejně se mu to nakonec nějak povede podělat.“

„Ne, ty sis dala do těla, abys udělala jeho práci. My si dali do těla, když jsme pomáhali tobě, protože to vypadalo, že se buďto zblázníš, nebo skončíš ve vězení.“

„Neboj, není to tak, že by za to všechno pobíral víc peněz než nás pět dohromady a přitom podváděl svoji milou maminku, trávil tři pracovní dny v týdnu mimo kancelář, vysmíval se bestsellerům, pletl si autory s pošťákem a ještě si přivlastňoval zásluhy za všechno, co jsme kdy udělali, zatímco by tohle úžasné místo měnil v korporátní pustinu. Ne, počkej, vlastně to tak je – jsme v pekle. A je to moje vina.“

„Možná, ale podívej se na to z tý světlejší stránky,“ podotkla Monica. „Aspoň už nám při mluvení nezírá do výstřihu. Místo toho čučí výhradně do pageru, což je podle mě obrovský zlepšení.“

Belle se zamračila.

„Jen si pomysli, že kdybys na tu nabídku kývla, mohly jsme teď žít ve světě bez Christophera a velela bys tu ty. Možná bychom zase měli na vozíku s občerstvením košíčky od paní Abbottové,“ riskla Monica trochu netaktnosti a opatrně na Belle pohlédla.

„Pěkně děkuju.“

„Já vím, žes pro to měla svoje důvody,“ povzdechla si Monica. „I když je tu všichni považujeme za pomýlený, jak dobře víš.“

„No, jestli tě to trochu potěší, můžu potvrdit, že odmítnout vlastní sen je rozhodně příšerný pocit.“

„Pořád nechápu, proč jsi to udělala.“

„Protože nejsem připravená. Nemohla jsem to udělat. Mohlo by se toho hodně pokazit v poměru k věcem, které by třeba dopadly dobře. A stejně si to nezasloužím.“ Společně vyprázdnily své hrnky. „I když je fakt, že si podle mě nezasloužím ani to, aby mi sem vtrhnul chlap, co promění místo, které mám na světě nejraději, v něco, co začíná připomínat bar ve finančnické čtvrti.“

„Aspoň bychom tu všichni byli opilí,“ podotkla Monica. „Ale stejně, slib mi, že odsud neodejdeš. Nikdo jinej tu není dost divnej na to, abych si s ním dala oběd.“

„Tak asi dík,“ odfrkla Belle a pak si stiskla kořen nosu. „Něco ale udělat musíme. Zachází se mnou příšerně, připisuje si zásluhy za to, že se navzdory jeho příšerným rozhodnutím pořád ještě jakžtakž držíme nad vodou. A já s tím nemůžu vůbec nic udělat, můžu si za to sama. Kdykoliv se o tom všem jen zmíním Vi, akorát obrátí oči v sloup a řekne, že Christopher je byznysmen.“

„A co to má vůbec znamenat?“

„Asi že nosí oblek. Jak se vůbec máme postavit člověku, co údajně ‚rozumí obchodu‘, když jsme jen dvě hloupý holčičky, které ty knihy reálně prodávají?“

„Zaútočíme za úsvitu? Nebo aspoň na ranní poradě,“ navrhla Monica a opřela se o stěnu, zatímco Belle zůstala poraženecky sedět na zemi. „Nebo můžeme vypadnout, než nám to tu před očima lehne popelem.“

„Já nepůjdu, to se neboj,“ odvětila Belle a pak zaváhala. „Nebo možná jo. Měla bych odejít. Měla bych odejít?“ Chvíli pátrala v kamarádčině tváři po odpovědi a pak si hluboce povzdechla. „Nedokážu Lunu opustit.“ Natáhla k Monice ruce a nechala se od ní vytáhnout na nohy.

„Život člověka někdy pořádně sežvejká, co?“

Belle přikývla. „A místo aby tě pak vyplivl a nechal tě nějak utéct, radši tě pomaloučku tráví, dokud z tebe není shnilý a poddajný kousek tvého bývalého já. Jen pokrytého enzymy. A Christopherovým hojným potem.“

Monica se otřásla. „On se vážně hrozně potí!“

Kapitola třetí

NEČEKANÉ POZVÁNÍ

Ariadne uždibovala ze svého kousku pizzy, omotávala si kolem prstu nitky roztaveného sýra a stejně jako Belle zcela ignorovala halloweenský film, jehož výběrem předtím strávily tolik času.

„Tak odejdi.“ Vždycky byla tak věcná a logická, že často zněla drsně, pokud ovšem člověk nevěděl, že má zlaté srdce. „Říkám ti to v jednom kuse. Snadno si najdeš jinou práci.“

„Co třeba jako upírova ženuška? Nebo žabička v lesním domečku? Svůdná strážkyně podsvětí v přízračných svatebních šatech?“

„Přesně tak,“ přikývla Ariadne. „Všude by za tebe byli rádi.“

„Ale proč bych měla odcházet? Já Lunu miluju. Je jedinečná. Jen se mi nelíbí, že mě pořád dokola využívá chlap, který je chodící krize středního věku a v životě jsem ho neviděla projevit jakýkoliv talent, teda s výjimkou schopnosti zkazit někomu radost. Přitom vydělává dvakrát tolik co já, a ještě si přičítá veškeré zásluhy...“ Belle spolkla kousek pizzy. „Páni, fakt bych měla odejít.“

„Díky. Teď už ti jen musíme najít něco, co bude hodno tvého času a všeobecné dokonalosti.“

„Považuješ mě za daleko dokonalejší, než ve skutečnosti jsem,“ podotkla Belle a namočila si kůrku do omáčky.

„Tak samozřejmě, jsem tvoje nejlepší kamarádka. Věřím, že jsi naprosto dokonalá trubka.“

„Nápodobně.“

„Tak vidíš.“

Caspar Strix