Sandrine Collette

PŘIŠLA

ZA SVÍTÁNÍ

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme

d'aide à la publication F. X. Šalda, a bénéficié

de la collaboration de l'Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu

publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu

v Praze.

© 2024, éditions Jean-Claude Lattès

Translation © Tomáš Havel, 2025

Original French title: MADELAINE AVANT L´AUBE

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-774-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-775-9 (mobi)

Qui es in caelis

Prolog

Země se chvěje pod jejich těžkými kroky. Spěchají pomalou, hypnotizující chůzí mohutných těl vyčerpaných celodenní dřinou – z níž je předčasně vytrhlo dítě, když přišlo.

Jdou vedle sebe, muž a kůň, jeden i druhý páchnou potem zaschlým na krabaté kůži, první si z čela stírá šedý povlak prachu, druhý potřásá hlavou, aby se zbavil much. Dítě před nimi se ohlíží a čeká. Nic neříká, ale z jeho chování je cítit nedočkavost. Bylo by rádo, aby si pospíšili. Aby muž, kterému se říká Silák Eugène, letěl jako vítr. Aby mohutný kůň vyrazil tryskem a odnesl je na svém hřbetě, protože tam nahoře mu Aelis – nebo Ambre? neví – hlasem jako z hloubi země několikrát nařídila: Běž rychle. Řekni, že je to vážné.

A dítě běželo, co mu stačil dech. U řeky zavolalo na převoznici, spíš ječelo, než křičelo, pak netrpělivě podupávalo – a hned, jen co se nohou dotklo břehu, zase běželo. Lesem, podél polí, na nichž se hrbilo pár lidí, zmoženou rukou mu ukázali směr, na okraji temného hvozdu očima zapátralo po siluetě mohutného zlatého koně a zastavilo až u jeho nohou. Vyřídilo naléhavý vzkaz, Eugène chvatně vypřáhl a kmen, který zrovna sváželi, nechal ležet na mýtině. V té chvíli si dítě myslelo, že se budou vracet rychle, co nejrychleji – jak přikázala paní domu. Jenže dvě bytosti za ním kráčejí těžkopádným, nekonečně dlouhým, zdřevěnělým krokem, náročný den člověku a koni víc nepovolí, tak to je. Eugène přitom v hloubi srdce křičí, že už jde, křičí, ať na něj počkají.

Neví, proč dítě přišlo, nic nevysvětlilo, jen že mu Aelis – nebo Ambre? – s pláčem naléhavě nařídila, běž rychle, dopadlo na nás neštěstí. A Eugène dlouhým, pomalým krokem, sladěným s chodem koně, kráčí vstříc tomu neštěstí. Ze všeho nejdřív chytil dítě za rameno a zatřásl s ním. Něco s kluky? Nechápavě se na něj podívalo a Eugène si uvědomil, že kluci tou dobou pracují na propachtovaných polích – jeho synové nejsou doma.

Na břehu řeky už na ně čeká Dávná, dítě jí řeklo, že se budou za chvíli vracet. Pramici přirazila ke břehu v místě vhodném pro koně. Jericho váží osm set kilo, a když bez zaváhání nastupuje na prám, rozhoupe ho; Dávná sice Eugèna převáží každý den ráno i večer, celou polovinu roku a trvá to tak už osm let, stejně mu ale znovu řekne: drž ho, ať se nehýbe. Eugène na to neodpoví, nikdy neodpoví. Slova Dávné jsou zaběhaný zvyk. S rukou na koňské šíji pozoruje stařenu, jak se přitahuje a ručkuje po lanu přívozu, a při pohledu na úsilím modrající tvář, na napjaté hubené paže si i nyní, jako každý den ráno a večer, celou polovinu roku, už osm let, pomyslí, že svěřovat přívoz té ženě je bláznovství. Že už na to nemá věk. Všichni si o tom povídají. Všichni se shodnou, že lano pramici udrží, ať se stane, co se stane, ale ona, Dávná, nakonec zhebne, jestli se bude dál takhle přepínat, na šedivých spáncích se jí rýsují nalité, klikaté žíly, mezi každým přehmátnutím jí zachrčí v hrdle, dlaně má od provazu spálené. Všichni o tom mluví, ale nikdo nic nepodnikne, na to dojde, až se stane něco nepěkného. Jsou rádi, že stařena obsluhuje přívoz, protože most už nestojí. Eugène si ho pamatuje. Byl zničen, když mu bylo deset nebo dvanáct, a obyvatelé La Foye si nepřáli postavit ho znovu. Důvody mu unikají: je to prostě tak – tak, a k tomu snad i vůle zůstat skrytí před světem.

To to trvá, říká si dokola Eugène a zatíná pěsti, aby nepopadl lano místo Dávné. Přitom od břehu ke břehu není daleko.

Zavře oči, a jak je zvyklý, cestou přes řeku se snaží pár minut si odpočinout. Těžký den mu hrbí záda. Únavy je moc, ale to je normální. Je tomu tak pořád. Každý den. Únava je život. A říká si, že ji už ani necítí, mohutné tělo, o kterém si všichni myslí, že si na něj nepřijde bída, že ho neohrozí žádné klopýtnutí, ji vzalo za svou. Eugène stojí uprostřed prámu s propadlým, vyčerpaným obličejem, s vypnutými rameny a s rukama jako medvědí tlapy, schopnýma popadnout jakékoli náčiní, zastat jakoukoli práci; mírně rozkročený, aby nezavrávoral a nevyvedl z klidu Jericha vedle sebe. Na prámu je sám. Vždy je na něm sám. Nikomu se nechce přes Baziliščí řeku. Přes dlouhý, zelený tok, který má teď pod nohama a který se kroutí mezi poli jako smrtelně jedovatý hádek, jenž mu propůjčil jméno. Přitom, a Eugène to ví, v Baziliščí řece žádní hadi nejsou. Téměř smaragdová barva nepochází od šupin plazů, skrývajících se po tisících v podemletých březích, jak tvrdí ti, co se rádi bojí. Stojí za ní skála a sladkovodní řasy.

Eugène otvírá oči. Už budou u břehu, vycítil to z pohybu prámu. Dítě se předkloní, připravené vyskočit, Dávná ho však popadne za paži a strhne zpátky. Viděla už spoustu utopených malých nedočkavců, sklouznou pod loď a nikdo je nestačí chytit. Manévruje pramicí a příď za chviličku rozráží rákosí. Jericho už překračuje okrajník. Po chvilce zástavy se svět znovu rozeběhne, Eugène si sáhne na prsa, srdce mu bije jako zvon. Z toho místa není Eugènův statek přes les vidět, má to k němu skoro míli na severovýchod. Příliš daleko, aby došel rychle, příliš blízko, aby se připravil na to, co ho tam čeká. Pár vteřin nerozhodně přešlapuje. Buď si musí pospíšit, nebo se vydat na opačnou stranu; cítí, že nedokáže ani jedno.

Jde tedy za dítětem a to, jakmile vidí Eugèna na cestě, uhání kupředu, k domovu – za chvilku ho ztratí z dohledu. Eugène kráčí vedle koně, mysl ochromenou strachem. V hlavě má jen okamžik, kdy vystoupá na vrchol svahu, za nímž stojí dům – na vrchol svahu, podle nějž se říká třem malým statkům nahoře: Svahy –, a přemítá, k čemu tam došlo, o čem zatím neví. Aelis je naživu, když poslala dítě, jenže o Aelis nejde, jde o všechno ostatní, o tom však dítě nic neřeklo, uzavřelo se do vyděšeného mlčení, z nějž má Eugène hrůzu.

Je dlouhá, ta míle pod sluncem, jež na obloze ne a ne klesnout, zároveň krátká, přesně taková, jakou si ji Eugène představoval: pomalá a strašná chůze vstříc tmě, přičemž až do samého konce doufá, že se mýlí, že dítě se mýlí, že i Aelis se mýlí, doufá, že ještě nepřišel ten den, kterého se bojí od té doby, co se objevila Madelaine. A modlí se za to, aby to byl sen nebo omyl.

Neboť Eugène v okamžiku, kdy došel dost daleko, aby spatřil scénu, které nerozumí a která se tam, u něj doma, odehrává, v okamžiku, kdy spatřil podivná těla a psy, celé říčné z násilí a krve, jak se k němu se štěkotem řítí, v tom okamžiku Eugène ví, že už nic nebude jako dřív. Ví, že ten den o všechno přijde, že mu zbudou jen oči pro pláč, ví, že všechno je zase v troskách a nikdo to nevymaže ani nevrátí, že v několika okamžicích zmizí vše, co budoval polovinu života, a jeho život už neváží víc než stéblo slámy. Ve zvláštním otupení má dost času pozorovat větrem vířený prach, přičemž on sám je jedním zrnkem toho prachu. Potom slyší křičet ženy, už si všimly, že přišel, realita dospěla až k němu a cítí, že teď už nesmí ztrácet čas.

Jedna

Stojím na zápraží s Rosou, slyšíme štěkat psy. Neposloucháme přímo jejich štěkot, ale jakýsi šramot ještě dál, ale zase ne moc, který už pár dní, čtyři nebo pět, znervózňuje voříšky, a my ne a ne na něj přijít. Neozývá se pořád, jenom někdy, při západu slunce, když rodící se tma zastírá zrak. Vidíme stíny, míhající se pohyby, snad jen ve vlastní představivosti, akorát že –

Psi štěkají.

Jsme zvyklí dávat pozor. Jsme zvyklí naslouchat. Náš svět nic neslibuje, nenabízí žádné jistoty, kromě té, že určitě umřeme moc brzy, že naše životy budou krátké, plné násilí, vyčerpávající. Ale jak říká Eugène: to je normální. Stejné byly životy našich rodičů a předtím životy jejich rodičů.

Svět se nemění.

A my v něm, na úplném konci nejodlehlejšího území, nehybní jako prastaré lesy, které rostou všude kolem. Mohli bychom být postavami z příběhů odnepaměti šířených vypravěči, s jedním rozdílem – u nás příběhy nemívají dobrý konec. Žádný král nikdy neunesl některou z našich pastýřek, a když, tak ji jenom znásilnil, královnu z ní neudělal.

Tak se tady u nás věci mají, k tomu se teď vzduchem nese ten podivný šramot, který nás večer co večer dráždí, a my mu ne a ne přijít na kloub. Tak ho aspoň sledujeme. Mám lepší sluch než Rosa. Rosa není nejmladší. Ani ne tak počtem roků jako počtem bolestí – bolesti jsou o dost rychlejší a silnější než čas. Neříkám, že je úplně stará, ale slyší mnohem hůř než dřív. Občas si mě ani nevšimne, když se odpoledne vracím domů zadem a stoupnu na dřevěný práh, ochozený tak, že už přestal vrzat. Zpozoruje mě až na poslední chvíli, poznám to podle cuknutí v očích. Ani se nehne. Jenom modré, věkem vymyté duhovky jakoby cvaknou, blýsknou a zase zapadnou za těžká víčka. Dál krájí zeleninu nebo chléb a zašeptá: aha, to jsi ty. Nikdo jiný než já by si nevšiml nepostřehnutelného přerušení pohybu, zaváhání, když vejdu věčně otevřenými dveřmi, které už nevydají žádný zvuk, ani toho, jak ji moje přítomnost zaskočí. Podrbe se na uchu. Ty pitomý špunty v uších, zabručí. Vím, že to není ušním mazem.

Je to věkem. Oba děláme, jako by se nic nestalo. Rosa nemůže zestárnout. Starci u nás dlouho nevydrží, nikdo o ně nestojí, nikdo o ně nemůže stát.

Rosa žije ve svém domku sama. Měla dva syny, oba odešli. Nenajde se moc takových v Zadní zemi, ale ti dva odešli a už se nevrátili. Zpočátku o sobě dávali vědět, když kupci doputovali až k nám, vyřídili od nich vzkaz. Synové sdělovali, že je to tam lepší, nenabízeli, ať přijde za nimi. Rosu to trochu mrzelo, pak to pustila z hlavy, tak jako tak nehodlala odejít ze svého kousku země. Vzkazů postupně ubývalo, mužští už jsou takoví, říkala. Sejde z očí, sejde z mysli. Neviděla je dvacet let. Přijde mi to smutné, zvlášť když tuším několik dosud složených kusů oblečení na lůžkách a navzdory tolika letům i jejich vůni zasutou v záhybech látky. Rosa říká, že člověk nemá smutnit, nemá plýtvat silami kvůli něčemu, co je na něj moc velké, taková slova nedokážu udržet v paměti. Já pro ni nic neznamenám, nic z hlediska pokrevních pout, jsem tady, nic víc. Jednou se mě ujala, když jsem jako úplně malý umíral hlady na cestě, a už jsem u ní zůstal. Dnes to bude osm let.

Synové se z Rosiny mysli zvolna vytráceli, až si nakonec zvykla, jako když přijdeme o psa – pár dní ho ještě slyšíme, čekáme, kdy se nám začne ometat kolem nohou s dobrosrdečným výrazem a nedočkavýma očima, jako když se mu dává žrádlo do misky. Později, za týden dva, ho už nevyhlížíme. A po nějaké době si už nikdo nevzpomene, že v domě nějaký pes byl. Rosa to tak má se syny. Trvalo to déle než se zvířetem, ale jde o totéž, rozplynuli se jí v paměti a přestala čekat. Rosu rozčiluje, když se o tom takhle mluví, ale: myslím, že k tomu došlo bez bolesti. Akorát že když někdo chybí, vždycky to bolí. Bezbolestný je jen čas. Tak to je. Můžeme být nakrásně proti, ale čas všechno pohltí, zlé i dobré. Strávil smutek, strávil ty, co tu nejsou.

Já jsem tady a neodejdu. Na rozdíl od Rosiných synů nesním o cestování. S cestováním jsem skončil, jakmile jsem dorazil sem. Když má Rosa špatnou náladu, vyčítá mi, že jsem u ní zůstal jen proto, že mě živí. Něco pravdy na tom bude. Je to zázrak, moct se denně najíst, ale jsem tady i proto, že mám Rosu rád. A taky proto, že ta drsná, tvrdá země, jež je v podstatě naším vězením, ke mně promlouvá, souzníme spolu jazykem země odříznuté od jiných řekou, země, o kterou se s námi nikdo nepře. Nemáme právo z ní odejít, na to platí pravidla. Patříme Ambroisiemu. S tím vším jsem srozuměn. Je to náš svět, divoký, divoký dokonce i v záři dětských očí, když je den chleba a vesnicí se nese vzrušující vůně pečeného těsta.

Takže psi už dlouho štěkají, jakmile se snese tma, podle Rosy to přichází shora. Od Eugèna nebo od Léona, přesně neví, oba statky stojí blízko sebe. Není to zlý štěkot, ty psy známe. Spíš jako by něco kolem slídilo a dráždilo je, není slyšet vrčení, jako když jde do tuhého, jako když se ježí nahrbené hřbety. Rosa ale přece krčí čelo. Podívá se na mě, znenadání překvapeně řekne, co seš tak zvědavej, snad jsi tam taky nešmejdil. Odvracím hlavu, znamená to, že ne. Nechci, aby věděla, že jsem tam byl a na nic nepřišel. Je tam cítit jen ten pach, ale nejspíš se pletu, ve stodole se pachy mísí, lidský, zvířecí, do toho seno a hlína. Ale není kam spěchat, určitě přijdu na to, co kolem nás v noci obchází, není možné strpět v blízkosti něco, o čem nic nevíme, o čem si nemůžeme být jistí, že to není nebezpečné. Zatím mám jen rozporuplný pocit: není to nebezpečné, ale skrývá se v tom nebezpečí. Je to neškodné, jinak by ze štěkotu sálala zuřivost a naléhavost. Zůstat u toho by znamenalo lenost, jenomže my nejsme líní. Jak už jsem řekl, jsme zvyklí dávat pozor. Takže tam nahoře něco je a já přijdu na to, co.

Žijeme na konci světa. Podél celé hranice našeho kraje se vine Baziliščí řeka a odděluje nás od zbytku vesmíru. Na našem břehu jsou bažiny, o něco dál vesnice, za ní pár osamocených statků, jako třeba Rosin, jeden ze tří, kterým se říká Svahy. Ještě dál jsou lesy a čím dál míň úrodná pole a všechno končí u téměř kolmé stěny čedičové hory, na kterou se ještě nikdo neodvážil vylézt.

Kde končí Baziliščí řeka, to nevíme. Z těch, kteří odsud odešli a mohli by nám to říct, se nikdo nevrátil. Neznám nikoho, kdo by se vydal podél toku až na jeho konec. Čas od času si jdu sednout na břeh. Dívám se na barvu řeky a mám pocit, že je krásná. Když je modro, na hladině se zrcadlí vysoké stromy v záplavě odstínů zelené, hnědé a žluté. Nejzvláštnější na naší řece, ještě zvláštnější než barva, zrcadlení a obrovští pstruzi, kteří se v ní skrývají, je to, že se nedá přejít po žádném mostě. Proto jsme na konci světa. Kdysi tu most stával. Byl zničen dávno předtím, než jsem přišel. Vzpomínám si, že jsem tenkrát musel řeku přeplavat a málem se utopil.

Máme ale převoznici. Nikdo vlastně neví proč; převáží jen Eugèna s koněm, vždy polovinu roku, každý den ráno a večer, protože Eugène chodí na druhý břeh svážet dříví. Převoznice je však ve službě každý den v zimě i v létě i na podzim i na jaře. Něco o tom vím, často totiž chodívám s Eugènem dolů k přívozu, když Rosa ještě spí a já mám v šedi svítání dlouhou chvíli. Jeho statek stojí ještě nad tím naším, naproti stavení Ambre a Léona. Cestou k řece musí Eugène projít naší zahradou. Až dolů běžím s ním, vdechuju vůni velkého zlatého koně a prohlížím si krajinu. Potom mě pošle zpátky. Přes řeku nesmím. Když se vracím domů, Rosa je už vzhůru a ve svahu slyším rozléhat se její volání – Brane! Brane! Jsem tam. Spěchám za ní. Předstírám, že nevím, že mi dala jméno svého mladšího syna, že jsem něco jako duch, památka po zmizelých bytostech.

Rosa je ztělesněná paměť vesnice. Každého znala, všechno si uchovala v hlavě. Léčila lidi, proto chodila do všech domů a do všech statků, a když večer prší, vypráví mi o jejich obyvatelích. Nemám paměť jako ona, mám však instinkt. Nevím, jak to vysvětlit – všechno cítím. I to, co se neříká, co se neukazuje. A není to jen tím, že bych do všeho strkal nos – Léon o mně dokonce říká, že jsem čmuchal, když se motám moc blízko jeho domu –, mám to prostě v sobě. Ani pro tohle nenacházím vhodná slova, takže na tom zase tolik nesejde, zkrátka jen o všem vím. Sleduju a vnímám. Domýšlím si. Chápu. V tom je moje síla. A pak taky nevypadám zajímavě, není na mně nic zvláštního. Jsem víceméně průměrný, výškou, silou, inteligencí či zlými úmysly. Proto si můžu chodit všude možně po vesnici a nikdo mě nevyhání, sledují mě zpovzdálí, nic neříkají a pak na mě zapomenou. Navíc mám na obranu Rosu. Ze začátku o mně říkali jen samé špatnosti, dokonce jsem schytával i kopance. Rosa kvůli tomu chvíli hulákala, a tak to přestalo. Teď už jsem součástí zdejší krajiny, krajiny hlubokých hvozdů a úrodné půdy, cítím se tu jako doma, i když jsem přišel zpoza lesů a pro všechny zůstávám dál cizincem.

Každé ráno otevřu oči na Zadní zemi, pozoruju ohromné stromy, sytě zelené, zelenější než řeka, bílé, modré a fialové polní kvítí, které raší všude tam, kam mezerou mezi korunami dopadá aspoň trochu slunce. Půda je plodná a černá, zahrady dávají štědrou úrodu, pokud všechno nezničí počasí. V létě se sady zbarví ovocem, ztěžklé větve se musí podpírat dlouhými tyčemi. Dusno horkých dnů se vybíjí v prudkých bouřkách, ty podmáčejí půdu a podemílají náspy, nezažili jsme sucha, jaká měli dál na severu. U nás je víc hniloby a vlhka nežli horka. Žijeme. Chudě. Přežíváme.

Prarodiče nebo praprarodiče obyvatel vesnice postavili malé statky ze žlutého kamene se střechami, z nichž déšť odkapává až tam, kam dosáhne ruka. Okna jsou malá, jako by se chtělo stínit světlu, ve skutečnosti jsou co nejmenší otvory ve zdech obranou proti mrazům, spolu s otevřenými ohništi, u nichž je v ledových dnech možné se po návratu zvenčí usadit přímo k ohni. Panují i obavy z dusných letních veder, i když trvají sotva měsíc dva – je potřeba odrazit pichlavé sluneční paprsky, maličká okénka jsou proto opatřena okenicemi z tlustého dřeva, které se zavírají, když je moc horko i když je moc zima, popravdě jsou zavřené pořád. Mně, když běhám po venku, je srdečně jedno, jestli dýchám dusivý nebo mrazivý vzduch. Zadní země mi koluje v krvi i v žilách.

Svahy mám nade všechno rád. Ten maličký kousek země je jen můj, s Rosou jsme schoulení v polovině stoupání, dost daleko od vesnice, abychom měli klid, dost blízko Eugènově a Léonově rodině nad námi, abychom se necítili úplně sami. Rosin statek je skromný, tvoří ho obdélná sednice, kde se odehrává veškerý život, v dobách, kdy měla manžela a než jí odešli synové, byla v jednom rohu zařízená ložnice. Jakmile počasí dovolí, vstupní dveře zůstávají otevřené a každý den tu hranici mnohokrát překročíme. Když vcházíme dovnitř, proudí za námi vlahý, přívětivý vzduch, v domě je to cítit trávou, mateřídouškou a mátou. Všechny statky jsou si podobné. Eugènův a Aelisin i Léonův a Ambřin nad námi jsou postavené úplně stejně jako ten náš, tvoří je malé obytné stavení se stodolou přes dvůr. Domy ve vsi v údolí jsou ještě menší, některé se navzájem dotýkají, mají společné zdi, ale architektura je stejná, zrovna tak kámen, zdejší žlutý kámen, který dělá zimu špinavou, a když na něj posvítí slunce, zlatě se třpytí.

Na tu krajinu jsem se naučil dívat s Eugènem, na kterého chodím za svítání čekat nahoru a pak s ním jdu dolů, když s velkým koněm míří k řece. Cestu, kterou bychom mohli urazit na jeden zátah a nevidět nic z toho, co je kolem, přerušíme po stu, dokonce i méně krocích, když míjíme statek o něco níž. Ambre pokaždé roztěkaně zametá na kraji dvora. Vím, že ji nezajímá prach, ale my, přestože jsme stejní jako prach – každý den jsme zpátky.

Ambre je Aelisina sestra, Eugènova švagrová. Ambre je ta, která měla menší štěstí, protože její manžel Léon – znovu hledám slova a žádná nenacházím, snad proto, že si při pohledu na její krásu a úsměv, z nějž by jeden omdlel, říkám, že si toho muže nezaslouží, a když o něm budu mlčet, postupně zmizí. Jenže Léon je pořád tady a Ambre na nás čeká kvůli občas jediným několika slovům za celý den, kvůli jediné přívětivé chvilce, kvůli pár okamžikům při východu a pár okamžikům při západu slunce. Ty chvíle jsou jedna jako druhá. Plné něhy, která mě ohromuje, přesto si už roky sedám o kousek dál a předstírám, že se nedívám na Ambre a že se nedívám ani na Eugèna, a nemůžu se nasytit toho, co se chvěje ve vzduchu. Je to tak: Ambřin manžel Léon je opilec a ničema.

Ambre každé ráno napřáhne hrst trávy k velkému koni, ten se zastaví. Eugène zůstane stát vedle něj a za ním i já. Potom couvnu. Vytratím se. Nechávám je proudit do sebe. Mluví jen málo, pomalými slovy, nikoli proto, že by nespěchali, ale zdejší kraj je takový, každý má dost času, záda, nohy i paže si aspoň na chviličku odpočinou. Ambre s Eugènem se na sebe nedívají, ne tak docela, pohledy upínají k obzoru, nestojí k sobě čelem, spíš bokem, protože to, co je pojí, se jim otvírá před očima, zdejší půda, obdělaná pole a husté lesy, slunce, které vstává a na obloze už tvoří vlažné oranžové a žluté záře. Nevidí vesničany pod sebou, ale vědí, že se jako oni připravují na nadcházející den. Asi dvacet domů shluklých podél kamenité cesty po staletí zdusávané kopyty koní a býků. Oni dva, Ambre s Eugènem – se svými dvěma statečky na výšině, ze které je kouzelný výhled, kterou se za bouřlivých dní prohání vichřice, na kraji světa, přitom tak blízko –, oni dva žijí tam, v ústraní, jako dědicové těch, kteří našli pramen, díky němuž mohla vzniknout osada Svahy. Podobně osamocených domů, rozesetých v závislosti na dobré vůli vody, s pozemky většími než ve vesnici, se psy, které je slyšet osamoceně štěkat, je víc, na všech světových stranách stojí podobná klidná stavení a kolem vesnice La Foye tvoří prstenec ze starých doškových střech, nevidí na sebe, ale vědí, že nejsou sami.

Eugène s Ambre pozorují neviditelnou vesnici a přitom se kradmo, po očku sledují, nedívají se na sebe přímo, bylo by to pak moc těžké, bylo by moc těžké pokračovat dál. Jen se slyšet, jen se tušit, a pořád ta nevyřčená slova, třebaže já je slyším, běhají mi za zády, šumějí mi na rtech: když už jsem musel zůstat, říká si Eugène, proč se život ubíral touhle cestou? Když už jsou Aelis a Ambre stejné, proč mu osud přidělil tu horší? Už roky se mu odpovědi vyhýbají, prostě je to tak.

Ačkoli ty okamžiky mimo běžný čas mezi Eugènem a Ambre nejsou úplně normální, ctím je a chráním. Jsem motýl a rozevírám křídla, abych je na pár slov a úsměvů schoval před světem, i když nedělají nic špatného a nemuseli by se skrývat. Jsem svišť, který dohlíží na kopec, orel, který plachtí nad nimi. Pokouším se napravit chybu, jíž nerozumím a na niž nemám vliv, bezmocně přihlížím pnutí mezi nimi, jemuž se nedává volný průchod, protože to se nedělá. Protože věci se mají vždycky tak a není možné na tom nic měnit: existují vesmíry neschopné se pohnout.

Aelis a Ambre byly jako děti pořád spolu. Neznaly slova, jimiž by dokázaly mluvit o spřízněné duši, přitom žádná jiná pro ně neexistovala, dvě holčičky byly jako jedna, tak si byly v duchu blízké, dvě holčičky, které za sebou chodí jako dva stíny, které dělají tytéž pohyby, aniž by je od sebe okoukaly nebo se na tom domluvily, které po hlasu nepozná ani vlastní matka. Měly svůj svět. Vystačily si samy dvě, nevšímaly si pohledů, jež na sebe přitahovaly ohromující podobou a okouzlující krásou. Vymýšlely si příběhy, kterým nikdo jiný nerozuměl a kterým se nikdo jiný nesmál. Dětství pro ně bylo šťastným časem společného žití.

Nekonečně dřeváků, dokud –

Potom došlo k té nehodě.

Já a Eugènovi synové.

Zná lidi, kteří –

Ambre z protějšího statku, Ambre nemá koho vychovávat.