Patric Gagne

SOCIOPATKA

Můj příběh

Copyright © 2024 Patric Gagne

All rights reserved. Published in the United States by Simon & Schuster.

Podle anglického originálu Sociopath: A Memoir vydalo v edici Hvězdy nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redakce Lenka Čížková

Jazyková redakce Martina Dvořáková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor

Odborná spolupráce Kristýna Dvořáčková

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Rodrigo Corral Studio

Fotografie autorky Stephen Holvik

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-sociopatka, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-281-5

Davidovi

Každý svatý má minulost a každý hříšník budoucnost.

– Oscar Wilde

Příběh, který se chystáte číst, je pravdivý. Snažila jsem se vylíčit co nejpřesněji, jak si vše pamatuji. Některé časové linie jsem však zhustila, některé rozhovory převyprávěla a některé osoby sloučila do jediné postavy. Určitá jména, data a podrobnosti jsem změnila, abych ochránila identitu nevinných (i těch, kdo až tak nevinní nejsou).

Úvod

Jmenuji se Patric Gagne a jsem sociopatka.1 Jsem milující matka a manželka. Terapeutka, která umí s klientem navázat vztah. Jsem nesmírně okouzlující a oblíbená. Mám spoustu přátel. Jsem členkou místního sportovního klubu. Při každé příležitosti pořádám večírky. Žiju v hezkém domě. Jsem spisovatelka. Ráda vařím. Chodím k volbám. Dokážu lidi rozesmát. Máme psa a kočku a v koloně aut spořádaně čekám ve vyhrazeném pruhu, úplně stejně jako jiné ženy, co mají psy a kočky.

Navenek se podobám téměř jakékoli jiné Američance. Na sociálních sítích působím jako šťastná máma a milující manželka, jejíž příspěvky hraničí s narcismem. Vaši přátelé by o mně zřejmě řekli, že jsem milá. Ale víte co?

Nemůžu vaše přátele vystát.

Jsem lhářka. Jsem zlodějka. Nemám skoro žádné emoce. Jsem téměř imunní vůči výčitkám svědomí a lítosti. Jsem velmi manipulativní. Je mi jedno, co si myslí ostatní. Nezajímá mě morálka. Nezajímá, tečka. Pravidla moje rozhodování nijak neovlivňují. Jsem schopná téměř čehokoli.

Zní vám to povědomě?

Skoro bych se vsadila, že jo, když jste sáhli po této knize. Možná, že i vy jste jako dalších patnáct milionů Američanů, kteří by podle odhadů mohli být sociopaty. Nebo možná znáte někoho z milionů dalších, jejichž osobnost se nachází na sociopatickém spektru. A vůbec nemluvíme jen o zločincích. Lékaři, právníci, učitelé, pošťáci… Sociopati se zcela očividně skrývají všude. Jen se musíte dívat pozorněji.

Já se začala dívat docela brzy. Děti v okolí si spolu hrály a jezdily na kolech, ale já jsem četla mysteriózní romány. Většinou o skutečných zločinech. Temnota v lidech mě fascinovala. Čím to je, že jsou tak zlí? Jak to, že jsou takových věcí schopni? Chtěla jsem to vědět.

Když jsem kdesi narazila na slovo „sociopat“, myslela jsem, že mám odpověď. Už jsem ten termín předtím slyšela. Co ale znamená? Co přesně je sociopat? Předpokládala jsem, že vysvětlení najdu ve slovníku. Sáhla jsem po svém ohmataném a zažloutlém výtisku encyklopedického slovníku Funk & Wagnalls z roku 1980, ale tohle slovo jsem v něm nenašla.

V domnění, že jde o omyl, jsem šla do máminy pracovny a zalistovala v jiném slovníku. Měla novější vydání. „Sociopat“ tam určitě bude. Jenže nebyl. Dívala jsem se na místo, kde by měl být, mezi „sociologií“ a „sodou“, ale slovo chybělo. Jako by vůbec neexistovalo. Ale já věděla své. Četla jsem ho v knížkách. Používali ho ve zprávách v televizi. Slyšela jsem ho ve škole. Napsala jsem si ho do deníku. Věděla jsem, že definice sociopata určitě existuje. Jen ji musím najít.

Ve zpětném pohledu mi všechno dává smysl. Jako doktorka psychologie můžu jen žasnout, jak vychytrale geniální je naše podvědomí – proč nás určitá témata přitahují a jiná jsou nám zcela lhostejná. Podle Freuda se nic neděje náhodou. Nepotřebujete však doktorát, abyste pochopili, proč jsem si zrovna já zvolila právě tento obor. Nemusíte znát Freuda, aby vám ta souvislost byla jasná. Nemusíte věřit v osud, a přesto je jasné, že moje cesta prostě nemohla vést jinudy.

Signály tu byly od samého začátku. Už v sedmi letech jsem věděla, že je se mnou něco jinak. Nezajímala jsem se o stejné věci jako jiné děti. Některé emoce – například radost nebo zlost – jsem prožívala přirozeně, přestože poněkud sporadicky. Ale sociální emoce, jako je pocit viny, soucit, lítost, nebo dokonce láska, nikoli. Většinou jsem necítila vůbec nic. A tak jsem dělala „špatné“ věci, abych se té prázdnoty nějak zbavila. Přímo nutkavě.

Kdybyste se mě tehdy zeptali, popsala bych to nutkání jako tlak, napětí, které mi rostlo v hlavě. Jako když na starých teploměrech pomalu stoupala rtuť. Nejdřív to skoro nevnímáte, jen letmý záblesk na jinak klidném kognitivním radaru. Ale časem to zesilovalo. Nejrychleji jsem se toho tlaku dokázala zbavit, když jsem udělala něco nepopiratelně špatného. Něco, o čem jsem s jistotou věděla, že u jiného určitě vyvolá emoce, které já neměla. A tak jsem to dělala.

Jako dítě jsem netušila, že existují i jiné možnosti. Nevěděla jsem nic o emocích ani o psychologii. Nechápala jsem, že se lidský mozek vyvinul tak, aby fungoval empaticky, nebo že stres pramenící z odpojení od vlastních emocí patří k příčinám kompulzivního násilí a destruktivního chování. Věděla jsem jen, že ráda dělám věci, při kterých aspoň něco cítím – cokoli. Bylo to lepší než nic.

Jako dospělá vám dokážu vysvětlit, proč jsem se tak chovala. Můžu se opřít o výzkumy zaměřené na vztah mezi úzkostí a apatií, které prokázaly, že právě stres pramenící z neustálého vnitřního konfliktu podvědomě nutí sociopaty k destruktivnímu chování. Můžu se domnívat, že tlak, který jsem prožívala, byl reakcí na nedostatek pocitů. Naléhavá potřeba chovat se špatně zřejmě představovala snahu mého mozku vykřesat nějaké zdání „normálnosti“. Žádnou z těch informací však nešlo snadno najít. Musela jsem po nich usilovně pátrat.

A pátrám dál.

„Sociopat“ je tajemné slovo. Vychází z více než sto let starého vědeckého poznání, ale dodnes se stále zneužívá k popisu kdejakého hříchu. Žádná jednoznačná definice tohoto pojmu už ani neexistuje. Slovo samotné se podobně jako lidi, kteří jsou jím označováni, stalo jakýmsi paradoxem. „Sociopat“, neuchopitelný přívlastek, do nějž se často promítá jízlivost a křivda, vyvolává mnohem více emocí než rozumných úvah. Ale proč?

Proč slovo „sociopat“ v lidech vzbuzuje tak silné pocity a nikoli touhu porozumět? Paradoxně právě to mě zajímalo mnohem dříve, než jsem si sama vyslechla diagnózu. A tak jsem se rozhodla to zjistit.

Tato kniha vypráví příběh mého pátrání. Sepsala jsem ho, protože jsem přesvědčená, že zkušenost sociopata stojí za záznam. V žádném případě nechci snižovat závažnost této poruchy. Ani ji nechci idealizovat. Sociopatie je nebezpečný mentální stav, jehož příznaky, příčiny a léčba vyžadují vědecký výzkum i klinickou pozornost. Ale právě proto chci svůj příběh sdílet: aby se lidem postiženým sociopatií dostalo pomoci, kterou už dlouho potřebují. A co je možná ještě důležitější: aby ostatní sociopati zahlédli sami sebe v někom, kdo nabízí víc než jen temnotu.

V mém příběhu se samozřejmě nenajde každý. Mám velké štěstí, že jej vůbec můžu vyprávět. Naštěstí jsem vyrůstala v prostředí, kde se mi dostalo téměř všech privilegií, která si umíte představit. Jsem si dobře vědoma skutečnosti, že můj život by se téměř jistě odvíjel úplně jinak, kdybych byla jiné rasy, společenské třídy nebo pohlaví. Šťastnou souhrou okolností jsem mohla začít odhalovat záhady svého duševního stavu a vybudovat si život, v němž můžu také pomáhat druhým. Je štěstí, že tato kniha vůbec existuje. A naštěstí jsem pochopila hodnotu ztotožnění se s něčím a zosobnění.

Většina sociopatů není jako filmové postavy. Nepřipomínají sofistikované sériové vrahy ze seriálů Na mušce nebo Dexter, ani se nepodobají jednorozměrným záporákům z různých detektivek. Jsou také složitější než fiktivní příklady popisované v knize Sociopat odvedle. Diagnostikovat sociopata vyžaduje víc než dvacet otázek „testu sociopatie“ v lifestylovém časopise, a chcete-li je pochopit, nepomohou vám k tomu „tutorialy o sociopatech“ na YouTube.

Myslíte si, že nějakého sociopata znáte? Bezpochyby ano. Jenže se vsadím, že to bude člověk, do kterého byste to vůbec neřekli. Navzdory zažité představě nelze sociopaty vtěsnat do škatulek typických osobnostních znaků. Jsou to děti prahnoucí po porozumění. Pacienti doufající v přijetí. Rodiče hledající odpovědi. Jsou to lidské bytosti a potřebují soucit. Nic z toho jim ale systém nedokáže dát. Školy je ignorují. Psychologové ani psychiatři je neléčí. Nemají se kam obrátit o pomoc.

Zosobnění je důležité. Svůj příběh sdílím, protože ukazuje pravdu, kterou si nikdo nechce přiznat: že temnota existuje tam, kde byste ji nejméně čekali. Jsem zločinec s čistým trestním rejstříkem. Jsem mistr přetvářky. Nikdy mě nechytili. Jen zřídka něčeho lituji. Jsem přátelská. Jsem zodpovědná. Jsem neviditelná. Zapadám. Jsem sociopat jednadvacátého století. Tuto knihu jsem napsala, protože vím, že nejsem sama.

Část I

Kapitola 1

Hodná holčička

Kdykoli se mámy zeptám, jestli si pamatuje, jak jsem ve druhé třídě bodla spolužačku tužkou do hlavy, odpovídá stejně:

„Jen matně.“

Věřím jí. Převážná část mého raného dětství se totiž topí v mlze. Některé věci si vybavuju naprosto jasně. Například vůni sekvojí v Redwood National Park nebo náš dům na kopci nedaleko centra San Franciska. Bože, ten dům jsem milovala. Ještě pořád si pamatuju těch čtyřicet tři schodů z přízemí do mého pokoje ve čtvrtém patře nebo židle v jídelně, na které jsem lezla, když jsem chtěla ukrást křišťálové přívěsky z lustru. Jiné věci už si tak zřetelně nevybavuju. Například kdy jsem se poprvé vplížila do sousedovic domu, když tam nikdo nebyl. Nebo kde jsem přišla k tomu medailonku s vyrytým písmenem L.

Ten medailon má uvnitř dvě černobílé fotografie, které mě nikdy ani nenapadlo dát pryč a musím na ně pořád koukat. Kdo byli ti lidi? Odkud pocházeli? Tak ráda bych to věděla. Možná jsem ten medailonek našla někde na ulici, ale mnohem pravděpodobněji jsem ho ukradla.

Krást jsem začala ještě dřív, než jsem se naučila mluvit. Nebo si to aspoň myslím. Nepamatuji si, kdy jsem poprvé něco vzala, ale fakt je, že v šesti nebo sedmi letech už jsem měla ve skříni schovanou krabici plnou ukradených trofejí.

V archivech časopisu People byste našli fotku, kde mě jako batole drží na rukou Ringo Starr. Stojíme na zahradě jeho domu v Los Angeles – nedaleko místa, kde jsem se narodila a kde můj otec působil v hudebním průmyslu – a evidentně mu kradu brýle z obličeje. Jistě jsem nebyla první dítě, které si kdy hrálo s brýlemi nějakého dospělého. Ale když se podívám na svou knihovničku, kde dnes ty brýle trůní, říkám si, že jsem určitě byla jediným dítětem, které čmajzlo brýle jednomu z Beatles.

Aby bylo jasno: nebyla jsem kleptomanka. Kleptoman je člověk, který má neustálé nutkání brát věci, jež mu nepatří. Já jsem trpěla jiným druhem nutkání – to moje vyvolával nepříjemný pocit apatie, těžko popsatelné neexistence běžných sociálních emocí, jako je stud nebo soucit. Tenkrát jsem pochopitelně nic z toho nechápala. Věděla jsem pouze, že vnímám věci jinak než ostatní děti. Když jsem lhala, necítila jsem se provinile. Když někdo ze spolužáků na hřišti spadl a něco si udělal, necítila jsem soucit. Většinou jsem necítila vůbec nic. A ten pocit nicoty se mi nelíbil. Proto jsem dělala různé věci, abych to prázdno zaplnila… něčím.

Obvykle to začínalo náhlým impulzem udělat něco, co tu nicotu přeruší. Vytrvalý tlak ve mně rostl, až pronikl do každé částečky mé bytosti. Čím déle jsem to zkoušela ignorovat, tím to bylo horší. Svaly jsem měla napjaté, žaludek se mi kroutil. Smyčka se stahovala stále pevněji. Připomínalo to pocit klaustrofobie, jako bych byla lapená uvnitř vlastního mozku. Uvnitř absolutního prázdna.

Ze začátku jsem na stavy apatie reagovala celkem neškodně. Nebylo to tak, že bych nutně chtěla krást. Byl to prostě nejjednodušší způsob, jak zastavit ten rostoucí tlak. Poprvé jsem si to uvědomila v první třídě, když jsem seděla za dívkou jménem Clancy.

Napětí ve mně rostlo už několik dnů. Nevěděla jsem proč, ale byla jsem rozladěná a měla jsem chuť udělat něco násilného. Nejradši bych vyskočila a převrátila lavici. Představovala jsem si, že se rozběhnu k těžkým kovovým dveřím na hřiště a přibouchnu si do nich prsty. Chvíli jsem uvažovala, že to opravdu udělám. Ale pak jsem si všimla Clancyiny růžové sponky.

Měla ve vlasech dvě, na každé straně jednu, a ta nalevo se uvolnila, trochu sklouzla. Vezmi ji, přikázalo mi náhle něco v hlavě, a budeš se cítit lépe.

Ta myšlenka mi připadala divná. Vždyť Clancy byla moje spolužačka. Měla jsem ji ráda a rozhodně jsem jí nechtěla nic ukrást. Jenže zároveň jsem chtěla zastavit to pulzování ve své hlavě, a nějaká moje část věděla, že to pomůže. A tak jsem se opatrně natáhla dopředu a sponku odepnula.

Růžová sponka už na vlasech skoro nedržela. Zřejmě by brzy skončila na zemi i bez mého zásahu. Jenže skončila v mé ruce a mně bylo najednou líp, jako když se z přehuštěného balonu upustí trochu vzduchu. Napětí zmizelo. Nevěděla jsem proč, ale na tom nezáleželo. Našla jsem řešení. Byla to úleva.

Tyto události z dětství mám zakódované v mysli jako souřadnice GPS udávající směr mého sebeuvědomění. Ještě dnes si dokážu vybavit, kde jsem jako dítě přišla k většině předmětů, které mi nepatřily. U medailonu s písmenem L to však vysvětlit neumím. Ani za nic si nevzpomenu, kde jsem ho vzala. Pamatuji si ale na den, kdy ho máma našla u mě v pokoji a chtěla vědět, proč ho mám.

„Patriko, musíš mi říct, kde jsi to vzala,“ naléhala. Stály jsme u mé postele. Jeden polštář měl pokrčený povlak a já odolávala nutkání ho narovnat. Máma se ale nevzdávala.

„Podívej se na mě,“ popadla mě za ramena. „Někde je člověk, kterému ten medailon chybí. Právě teď si říká, kde asi je, a je smutný, že ho nemůže najít. Představ si, jak musí být smutný.“

Zavřela jsem oči a zkoušela si představit, co ten člověk asi cítí. Ale nepovedlo se mi to. Necítila jsem nic. Když jsem oči otevřela a pohlédla do máminých, pochopila jsem, že ona si to představit dokáže.

„Zlatíčko, poslouchej mě,“ klekla si ke mně. „Vzít něco, co ti nepatří, to je krádež. A krádež je velice špatná věc.“

Opět nic.

Máma se odmlčela, nevěděla, co dál. Pak se zhluboka nadechla a zeptala se: „Už jsi to někdy udělala?“

Kývla jsem a ukázala na skříň. Pak jsem ze skrýše vytáhla svůj kontraband. Společně jsme procházely všechny věci v krabici. Vysvětlovala jsem, jak jsem ke každé z nich přišla. Když byla krabice prázdná, máma se postavila a prohlásila, že teď každou tu věc vrátíme jejímu právoplatnému majiteli. Což mi vůbec nevadilo. Nebála jsem se následků ani jsem necítila výčitky – další dvě věci, o nichž jsem už ze zkušenosti věděla, že nejsou „normální“. Vrátit ty věci se mi vlastně hodilo. Krabice už byla plná, a tak zase budu mít dost místa na nové úlovky.

Když jsme všechno probraly, máma se zeptala: „Proč jsi ty věci vzala?“

Pomyslela jsem na tlak v hlavě a ten pocit, že někdy prostě musím udělat něco špatného. „Nevím,“ odpověděla jsem. Byla to pravda. Neměla jsem zdání, proč mě takový pocit někdy přepadne.

„No… a mrzí tě to?“ vyptávala se máma dál.

„Ano,“ řekla jsem. Zase po pravdě. Mrzelo mě to. Mě ovšem mrzelo, že jsem musela krást, abych zastavila fantazírování o násilnostech, ne že jsem někomu ublížila.

Zdálo se, že máma chce hodit celou tu záležitost za hlavu. „Mám tě tak ráda, zlatíčko,“ ujišťovala mě. „Nevím, proč jsi všechny ty věci vzala, ale chci, abys mi slíbila, že jestli ještě někdy něco takového uděláš, tak mi to řekneš.“

Přikývla jsem. Moje máma byla nejlepší. Měla jsem ji tak ráda, že mi přišlo snadné slib dodržet. Tedy aspoň zpočátku. Majitele medailonu jsme nikdy nenašly, ale během let jsem si dokázala lépe představit, jak mu bylo, když zjistil, že medailon nemá. Zřejmě tak, jak bych se teď cítila já, kdyby mi ho někdo vzal – jen si tím nejsem úplně jistá.

Nikdy jsem se nedokázala do druhého přirozeně vcítit a podobné to bylo s lítostí. Měla jsem křesťanskou výchovu. Věděla jsem, že mám litovat svých hříchů. Moji učitelé hovořili o „poctivosti“ a „studu“, jenže já nechápala, proč na tom záleží. Chápala jsem ty koncepty rozumově, ale necítila jsem to tak.

Asi si dovedete představit, že jsem kvůli své chabé emoční inteligenci dost těžko navazovala (a udržovala) kamarádství. Ne proto, že bych byla zlá, nebo tak něco. Byla jsem prostě jiná. A ostatní ne vždy mé jedinečné vlastnosti oceňovali.

Začínal podzim a mně bylo právě sedm let. Pozvali mě – spolu se všemi holčičkami ze třídy – ke kamarádce na oslavu s přespáním. Jmenovala se Collette a bydleli pár bloků od nás. Dorazila jsem tam ve své oblíbené růžovožluté sukni. Slavila narozeniny a já trvala na tom, že jí přinesu dárek – Barbie kabriolet zabalený do duhového dárkového papíru.

Když mě máma před jejich domem vysazovala z auta, pevně mě objala. Měla to být moje první noc mimo domov. „Nic se neboj,“ ubezpečila mě ještě a podala mi batoh a dětský spacák Holly Hobbie. „A kdybys chtěla domů, tak klidně můžeš.“

Já jsem se ale nebála. Ve skutečnosti jsem byla nadšená. Celou noc někde jinde! Nemohla jsem se dočkat, až to začne.

Oslava byla fajn. Nacpaly jsme se pizzou, dortem a zmrzlinou, uspořádaly taneční párty v obýváku a hrály hry na zahradě. Nakonec jsme se převlékly do pyžam a přišel čas jít spát. Colletina máma ohlásila večerku, pustila nám film a všechny jsme si do kruhu roztáhly spacáky. Holky jedna po druhé usínaly.

Když film skončil, byla jsem vzhůru už jen já. Ve tmě na mě zase silně dolehla prázdnota, neexistence pocitů. Pozorovala jsem kamarádky, jak nehybně leží. Znervózňovalo mě, když jsem viděla, jak mají zavřené oči. Narůstalo ve mně napětí a cítila jsem nutkání dívku vedle mě co nejsilněji praštit.

Je to divné, uvažovala jsem. Nechtěla jsem jí ublížit. Zároveň jsem však věděla, že by mě to uklidnilo. Zatřásla jsem hlavou, abych myšlenku zahnala, a vysoukala se ze spacáku. Musela jsem se od spící kamarádky dostat pryč. Pak jsem vstala a začala se potulovat po domě.

Collette měla malého brášku Jacoba. V jeho pokoji ve druhém patře byl balkon s výhledem na celou ulici. Potichu jsem vyšla po schodech a proklouzla k němu do pokoje. Spal a vypadal ve své postýlce o hodně menší než moje mladší sestřička. Chvíli jsem ho pozorovala. Deku měl smotanou v rohu, tak jsem ji vzala a úhledně srovnala kolem jeho drobného tělíčka. Pak jsem obrátila pozornost k balkonovým dveřím.

Západka tiše klapla, pomalu jsem dveře otevřela a vyšla ven do tmy. Viděla jsem skoro na celé město. Stoupla jsem si na špičky a vyklonila se přes zábradlí, abych viděla na ulici a nejbližší nároží. Rozpoznala jsem název ulice a uvědomila si, že to je nedaleko od nás. Odhadovala jsem, že bych mohla dojít domů za pár minut.

Najednou mi bylo jasné, že už tam nechci být. Nelíbilo se mi, že jsem jediná vzhůru, a hlavně se mi nelíbil pocit neomezené volnosti. Doma na mě vlastně pořád dohlížela máma. Ale tady? Kdo by mě zastavil? Bylo to nepříjemné.

Když jsem vyšla z domovních dveří, obklopila mě tma, a to se mi líbilo. Připadala jsem si neviditelná a tlak v hlavě okamžitě zmizel. Vydala jsem se po chodníku a pozorovala domy, které jsem míjela. Jací lidi tam asi bydlí? Co dělají? Přála jsem si, abych to mohla zjistit. Přála jsem si být skutečně neviditelná, abych je mohla sledovat celý den.

Vzduch byl svěží a ulice halila mlha. „Magické počasí,“ říkávala máma. Na křižovatce jsem z batohu vytáhla spacák a zabalila se do něj jako do obří šály. Domů to bylo dál, než jsem si myslela, ale nevadilo mi to.

Rozhlédla jsem se po ulici a všimla si, že na opačné straně má jeden dům otevřenou garáž. Co je asi uvnitř? uvažovala jsem. Pak mě napadlo: Vždyť to můžu jít zjistit.

Když jsem vkročila do silnice, užasla jsem, jak se atmosféra proměnila. Pravidla jako by se vytratila spolu s denním světlem. Ve tmě, když všichni spí, neexistovala žádná omezení. Mohla jsem udělat cokoli. Mohla jsem jít kamkoli. V domě u Collette mi ta myšlenka byla nepříjemná. Ale teď ve mně tatáž možnost vzbuzovala úplně jiné pocity. Cítila jsem se silná a sebevědomá. Přemýšlela jsem, co ten rozdíl způsobilo.

Cestu k otevřené garáži mi osvětloval měsíc. Vešla jsem dovnitř a chvíli se jen rozhlížela. U stěny stál zaparkovaný béžový kombík a kolem se povalovala spousta hraček a jiného vybavení. Určitě tady bydlí děti, uvažovala jsem. Kotníkem jsem zavadila o desku skateboardu. Byla hrubá jako smirkový papír.

Odolala jsem pokušení ho vzít, raději jsem přešla k autu a otevřela zadní dveře. Garáž zalilo tlumené světlo z kabiny, tak jsem rychle skočila dovnitř a dveře za sebou zavřela. Zatajila jsem dech a čekala, co se bude dít.

Uvnitř auta bylo hrobové ticho, ale mně se to líbilo. Připomnělo mi to scénu z filmu Superman, kdy Christopher Reeve navštíví pevnost Osamění. „Je to jako moje jeskyně,“ zašeptala jsem. Představovala jsem si, že také každou vteřinou sílím.

Venku na ulici se mihlo nějaké světlo a koutkem oka jsem zahlédla projíždějící auto. S přivřenýma očima jsem sledovala, jak tmavý sedan míjí „moji“ garáž. „A co ty tady pohledáváš?“ rozhodla jsem se, že to auto je nepřítel.

Rychle jsem vylezla z auta a po špičkách vyšla z garáže právě v okamžiku, kdy sedan zahýbal za roh. Generál Zod, pomyslela jsem si bojovně. Pak jsem přeběhla ulici zpátky ke svým věcem. Když jsem se k nim shýbala, ucítila jsem známou vůni našeho pracího prášku a řekla si, že je čas jít domů. Držela jsem se na straně chodníku pod stromy. Rychle a spokojeně jsem kličkovala v bezpečí jejich temných stínů. Jak se někdo může bát noci? uvažovala jsem za chůze. Je to ta nejlepší část dne.

Na úpatí kopce, odkud cesta stoupala k našemu domu, už jsem byla vyčerpaná. Vlekla jsem se strmou ulicí a batoh za sebou táhla jako sáňky. Boční dveře byly otevřené, a tak jsem nemusela klepat. Potichu jsem šla po schodech nahoru do svého pokoje a snažila se nevzbudit rodiče. Ale chvíli po tom, co jsem zalezla do postele, vtrhla do pokoje máma.

„PATRIKO!“ vykřikla a praštila do vypínače. „CO TADY DĚLÁŠ?!“ Její reakce mě vylekala, rozbrečela jsem se. Doufala jsem, že mě pochopí, tak jsem jí povykládala všechno, co jsem dělala, ale jakoby se tím všechno ještě zhoršilo. Taky se rozplakala, z očí rozšířených strachem jí po tvářích stékaly slzy.

„Zlatíčko,“ řekla nakonec a přitáhla si mě k sobě. „Tohle už nesmíš nikdy, ale opravdu nikdy udělat. Co kdyby se ti něco stalo? Co kdyby ses nedostala domů?“ Kývala jsem, jako že souhlasím, přestože mě ve skutečnosti žádná z jejích obav netrápila. Především jsem byla zmatená. Máma přece řekla, že můžu kdykoli domů. Tak proč se teď tak zlobí?

„Protože jsem to myslela tak, že bych pro tebe přijela,“ vysvětlovala. „Slib mi, že už nikdy nic takového neuděláš.“

Slíbila jsem jí to, ale několik let jsem neměla příležitost to dokázat. Rodiče, jak jsem záhy zjistila, nemají rádi spolužačky, co přijdou na oslavu s přespáním a pak se uprostřed noci seberou a jdou pěšky samy domů. Collettině matce nebylo příjemné, když zjistila, co jsem udělala, a nijak své rozhořčení neskrývala. Když o mém nočním zmizení povykládala dalším rodičům, pozvánky na oslavy přestaly chodit. Nebyli to však jen rodiče, v nichž jsem vzbudila nedůvěru. Taky ostatní děti cítily, že se mnou něco není v pořádku.

„Jsi divná,“ řekla Ava.

Je to jedna z mála vzpomínek z první třídy. V rohu místnosti jsme měli domeček pro panenky a hráli jsme si „na rodinu“. Moje spolužačka Ava byla hodná a férová, každý ji měl rád. Proto také při hře tradičně obsazovala roli „maminky“. Já ale dávala přednost jiné roli.

„Já budu sluha,“ prohlásila jsem. Ava se na mě nechápavě podívala.

Z pořadů v televizi jsem vypozorovala, že sluhové mají nejlepší práci na světě. Klidně na delší dobu někam zmizí a nic nemusejí vysvětlovat. Mají neomezený přístup ke kabátům a taškám každé návštěvy. Nikdo nikdy neřeší, co dělají. Můžou vstoupit do místnosti a neočekává se, že budou s někým mluvit. Můžou poslouchat za dveřmi. Ideální povolání – aspoň podle mě. Svým vysvětlením jsem evidentně nikoho nenadchla.

„Proč jsi tak divná?“ zeptala se Ava.

Nemyslela to ve zlém. Bylo to spíš konstatování než otázka. Věděla jsem, že ve skutečnosti ani odpovídat nemusím. Ve tváři se jí však objevil velice zvláštní výraz, jaký jsem nikdy předtím neviděla – směsice zmatku, jistoty a strachu. A nebyla sama. Ostatní děti na mě zíraly podobným způsobem. Zpozorněla jsem. Jako by na mně viděly něco, co já sama neviděla.

Ve snaze rychle změnit téma jsem se usmála a vystřihla hlubokou úklonu. „Promiňte mi, madam,“ napodobila jsem hlas sluhy. „Ale pokud se chovám divně, je to jen proto, že někdo zavraždil kuchaře!“

V odvádění pozornosti jsem už byla mistr: nejlepší je šok se špetkou humoru. Všichni se smáli a překřikovali, protože hra začala být hned zajímavější – i když trochu děsivá – a na moji „divnost“ se zapomnělo. Věděla jsem však, že to bude fungovat jen dočasně.

Má záliba v drobných krádežích, sklon vždycky někam zmizet – něco na mně bylo ostatním dětem nepříjemné. Věděla jsem to. I ony to věděly. A přestože jsme ve škole jako spolužáci fungovali celkem v pohodě, do aktivit mimo školu mě zapojovali jen zřídkakdy. Ne že by mi to vadilo, byla jsem nejraději sama. Ale po nějaké době to začalo znepokojovat moji mámu.

„Nelíbí se mi, že jsi pořád tak sama,“ řekla. Byla sobota odpoledne a ona se na mě přišla po několika hodinách podívat ke mně do pokoje.

„To je v pohodě, mami,“ řekla jsem. „Já jsem ráda sama.“

Máma se zamračila, posadila se na postel a roztržitě si vzala na klín plyšového mývala. „Jen jsem myslela, že by bylo fajn, kdybys měla nějaké kamarády.“ A po chvíli dodala: „Nechceš k nám pozvat někoho ze školy? Co třeba Avu?“

Pokrčila jsem rameny a dál se dívala z okna. Snažila jsem se odhadnout, kolik bych musela svázat prostěradel, aby dosáhla z pokoje až dolů na zem. Začátkem týdne jsem viděla v katalogu Sears něco, co se jmenovalo „nouzový žebřík“, a upnula jsem se na myšlenku, že si vyrobím vlastní. Nevěděla jsem úplně přesně, co s ním budu dělat, jen že ho musím mít. Teď mě ale vyrušila máma.

„Nevím,“ řekla jsem. „Jako, Ava je fajn. Možná bych se s ní mohla někdy příští měsíc domluvit.“

Máma odhodila mývala a vstala. „No, pozvali jsme na večeři Goodmanovy,“ řekla vesele. „Takže si dneska vlastně můžete pohrát s holkama.“

Goodmanovi bydleli nedaleko a naši se s nimi občas scházeli. Jejich dvě dcery byly postrachem čtvrti a já je nesnášela. Sydney pořád někoho šikanovala a Tina byla hloupá. V jednom kuse měly nějaké potíže, obvykle kvůli něčemu, co spískala Syd, a mě jejich chování úplně vytáčelo. Jistě, zrovna já jsem měla co mluvit. Ale v té době jsem svůj odpor k nim vnímala jako oprávněný. Podle mě šlo hlavně o úmysl. Taky jsem někdy dělala špatné věci, ale já pravidla neporušovala proto, že by mě to bavilo. Cítila jsem, že nemám na vybranou. Byl to způsob, jak v zájmu sebezáchovy předejít něčemu ještě horšímu. Holky Goodmanovy byly zlé a bezohledné, chtěly na sebe jen upoutat pozornost. Dělaly to prostě proto, že byly kruté.

Moje sestra Harlowe byla o čtyři roky mladší, tehdy ještě skoro batole. Měly jsme pokoje v horním patře domu, stejně jako naše chůva Lee, laskavá paní ze Salvadoru. Její pokoj byl hned vedle našich. Když přišli na návštěvu Goodmanovi, většinou ukládala Harlowe ke spaní. Málokdy se návštěva obešla bez toho, že by se Syd nepokusila o nějakou schválnost.

„Pojďte, vplížíme se Lee do pokoje a nalijeme jí do postele vodu!“ navrhla Syd později toho večera, když jsme seděly u mě v pokoji.

Už mě to otravovalo. „To je blbost,“ namítla jsem. „Bude jí jasné, že jsme to byly my, a co potom? Co z toho budeš mít? Řekne to našim rodičům a pak budete muset jít domů.“

Sponku, kterou jsem ukradla Clancy, jsem měla zapnutou na jednom ze svých copánků. Začala jsem si s ní pohrávat a napadlo mě, možná není tak špatný nápad jí tam tu vodu nalít.

Syd pootevřela dveře a vykoukla ven. „No, stejně je pozdě, už šla do svého pokoje. Asi už Harlowe uspala.“ Pak začala nadšeně skákat po pokoji. „Pojďme ji vzbudit!“ Tina vzhlédla od časopisu a souhlasně se zašklebila. Já jsem nechápala.

„Proč?“

„Protože pak Lee bude muset jít Harlowe zase uspat! A pokaždé když to udělá, tak pak ségru zase vzbudíme! To bude sranda!“

Mně to moc legrační nepřipadalo. Zaprvé, nikdo si nebude zahrávat s mojí sestrou. Nevěděla jsem přesně, jak daleko to je ze čtvrtého patra do třetího, ale byla jsem připravena Syd a její sestru „neúmyslně“ shodit ze schodů, bude-li potřeba. A co se týče chůvy Lee, nechtěla jsem, aby musela jít ze svého pokoje ven. Věděla jsem, že jakmile sestřička usne, zavolá Lee své rodině a budou si hodiny povídat. Obvykle jsem si pak mohla v klidu poslouchat desky od Blondie.

V té době jsem si vytvořila jistý druh fixace na jejich zpěvačku Debbie Harry. Fascinovalo mě všechno, co nějak souviselo s Blondie, zejména s albem Parallel Lines. Na obalu desky stojí Debbie Harry v bílých šatech před ostatními členy kapely, má ruce v bok a ve tváři přísný výraz. Ta fotka se mi hrozně líbila a chtěla jsem vypadat jako ona. Tak moc, že kdybyste se podívali do máminých alb s fotkami z té doby, našli byste tam spoustu fotek, kde se evidentně snažím zaujmout ten ikonický postoj.

Debbie Harry se na té fotce neusmívá, a tak jsem se rozhodla taky neusmívat – na nic a na nikoho. Bohužel po nešťastné příhodě se školním fotografem, jemuž jsem nakonec nakopla stativ, máma usoudila, že na mě má Debbie Harry špatný vliv, a všechna moje alba Blondie vyhodila. Že jsem je pak vytáhla z popelnice a po nocích je stejně poslouchala, si zatím chůva Lee nevšimla.

Rozhodla jsem se změnit taktiku. „A co raději tohle,“ navrhla jsem. „Vplížíme se do zahrady a budeme rodiče tajně špehovat oknem.“

Bylo mi jasné, že Syd naštvu. Můj plán nezahrnoval mučení, a tím pádem pro ni nebyl zajímavý. Myšlenka na odposlouchávání našich rodičů byla ovšem tak lákavá, že ani ona nemohla odolat. Tina taky vypadala nadšeně.

Po chvilce dohadování Syd souhlasila. Vyplížily jsme se z pokoje a po jedné se kradly kolem pokoje chůvy Lee. Nakonec jsme potichu zvládly celé schody až dolů do prádelny. Odemkla jsem boční vchodové dveře. Ovanul nás kalifornský vzduch, chladný a zároveň sladce vonící.

„Tak,“ řekla jsem, „vy dvě půjdete tudy a potkáme se vzadu na terase.“ Vypadaly nervózně. Zahrada tonula ve tmě, navíc bylo kolem domu jen málo místa. Z té strany dům podpíraly dřevěné piloty zapuštěné třicet metrů níže ve svahu. Jeden chybný krok a skutálely by se až dolů. „Nebojíte se, doufám?“ nasadila jsem starostlivý tón.

Tina odpověděla první. „Tak jo, ale mám u tebe colu,“ řekla a pak zmizela za rohem, Syd ji zdráhavě následovala.

Jakmile byly z dohledu, vlezla jsem zpátky do domu a zamkla dveře. Pak jsem se vyplížila nahoru do svého pokoje, zhasla světlo, zalezla do postele a pustila si gramofon. Byla jsem v klidu, spokojená sama se sebou. Věděla jsem, že bych měla mít výčitky, jenže jsem žádné necítila. Nerušeně jsem se zaposlouchala do písniček Blondie.

Asi po hodině jsem zahlédla na stěně schodiště matčin stín. Hodila jsem sluchátka na podlahu a podařilo se mi ztlumit zvuk těsně předtím, než vešla dovnitř. „Patriko,“ ptala se přísně, „zamkla jsi Syd a Tinu venku?“

„Jo,“ odpověděla jsem po pravdě. Viděla jsem, že máma neví, jak na to zareagovat.

„No… Goodmanovi se strašně zlobí,“ řekla a posadila se ke mně na postel. „Ve tmě se ztratily a nevěděly, jak se dostat zpátky dovnitř. Mohly si ublížit, zlato.“ Po chvíli dodala: „Nemyslím, že k nám ještě někdy přijdou na návštěvu.“

„Super!“ neskrývala jsem nadšení. „Tina si vždycky u mě napustí vanu a sedí v ní potmě – což je úlet – a Syd vždycky potají nahoru přinese jídlo a všude drobí. Jsou hrozně otravné.“ Máma zakroutila hlavou a povzdechla si.

„No, děkuju, že jsi mi řekla pravdu, zlatíčko.“ Dala mi pusu do vlasů. „Ale máš domácí vězení. Týden žádné chození ven a žádná televize.“ Kývla jsem a tiše se smířila s osudem. Pro mě to nebylo nic tak hrozného.

Máma vstala a zamířila ke schodišti. Zavolala jsem na ni: „Mami?“ Otočila se a vrátila ke mně do pokoje.

Zhluboka jsem se nadechla. „Vytáhla jsem ty desky od Blondie z popelnice, když jsi je vyhodila. A každý večer je poslouchám, i když bych neměla.“ Máma stála beze slova, její půvabnou siluetu zezadu osvětlovalo světlo z haly.

„Ty je máš… tady? Ve svém pokoji?“

Přikývla jsem. Máma přešla ke gramofonu, kde se ještě stále v tichosti točila deska Parallel Lines. Podívala se na mě a zase zakroutila hlavou. Jednu po druhé posbírala desky od Blondie a přidržovala je v podpaží. Pak mi ještě jednou dala pusu a odhrnula mi z tváře pramen vlasů.

„Děkuju, že jsi mi to řekla, jsi hodná holčička,“ řekla s úlevou. „A teď dobrou noc.“

Máma odešla z pokoje dolů a já se zavrtala hlouběji do peřin. Pod dekou jsem si o sebe třela chodidla jako cvrček. Cítila jsem se bezpečně a spokojeně. Gramofon se dál točil a ten monotónní zvuk mě uklidňoval. Sledovala jsem, jak se jeho prázdný talíř otáčí, a na vteřinu mě přepadly pochybnosti, zda bylo moudré se vzdát svého tajemství a přijít o desky Blondie. Usínala jsem však s úsměvem na rtech.

Kapitola 2

Vrstvy

Jen málo věcí miluje můj táta víc než čokoládový dort. V dětství mu ho doma v Mississippi pekla hospodyně Lela Mae každý týden. Když jsme k prarodičům přijeli na Vánoce, vůně dortu mě vždycky uchvátila – a taky vůně Lely Mae v bílé uniformě a zástěře, která se tyčila na prahu kuchyně a hlídala vchod do svého království.

Matka pocházela také z Jihu. Narodila se a vyrůstala ve Virginii, chápala význam rituálů a kladla mimořádný důraz na vedení domácnosti v jižanském stylu. Jakmile se o dortech dověděla, přijala tradici za svou.

Často jsem ji doma v San Francisku pozorovala, jak na velkém jídelním stole upečené korpusy rozřezává: obtočila kolem nit a její konce pomalu stahovala do uzlíku, dokud korpus nerozdělila na dva stejné pláty. „Takhle budou perfektně rovné,“ říkávala.

Ráda jsem tam bývala s ní. Zatímco krájela korpusy a jednotlivé vrstvy promazávala čokoládovým krémem, lehla jsem si pod stůl a četla knížky. Časem se z toho stala jakási moje zpovědnice. Vyprávěla jsem jí o příhodách ze školy a přiznávala se ke všemu, co možná nebylo úplně v pořádku. Vysvětlovala mi, kdy mé jednání nebo reakce překročily přijatelné meze a jak jsem to mohla udělat jinak. Protože jsem se na svůj úsudek nemohla zcela spolehnout, přišlo nám, že bude nejlepší, když se budu řídit máminými radami.

„Poděkovala jsi Patelovým za ten cukr?“ zeptala se. Máma mě předtím dopoledne poslala k sousedům s odměrkou a prosbou o trochu cukru.

„Ne. Nebyli doma,“ řekla jsem.

Máma se zarazila uprostřed krájení korpusu, „Tak kde jsi vzala ten cukr?“

„Z dózy na lince.“

Věděla jsem, že Patelovi nejsou doma. Na příjezdové cestě k domu neměli auto. Z nějakého důvodu nechtěli používat garáž, takže když byli doma, jejich hráškově zelený kombík tam vždycky stál. Ale toho dne tam nebyl.

Tušila jsem, že posuvné dveře na terasu nebudou zamčené, obešla jsem dům a zkusila do nich zatlačit. Hladce se otevřely, přesně jak jsem předpokládala. Vešla jsem dovnitř a odsypala si cukr z nádoby na lince. Cestou ven jsem si ještě pohrála s jejich psem Mojžíšem.

„Já vím, že jsi říkala, že to nejde, ale nemohli bychom mít psa? Prosím…“ pokračovala jsem. „Mohl by si hrát s Mojžíšem, kdyby se nudil.“ Máma na mě zděšeně hleděla.

„Jestli Patelovi nebyli doma,“ zeptala se pomalu, „jak ses dostala dovnitř?“ Vylíčila jsem mámě svou výpravu. Když jsem skončila, seděla s hlavou v dlaních. „Ne, zlato,“ řekla a konečně vzhlédla. „Ne. Prostě nemůžeš jít k někomu domů, když tam není.“

Nechápala jsem. „Proč ne? Jim by to přece nevadilo. Chodíme tam pořád. Je to v pořádku, pokud nic nevezmeš.“

„Ale ty jsi něco vzala,“ řekla popuzeně.

Teď už jsem nerozuměla vůbec ničemu. „Ale ty jsi mi řekla, že mám vzít cukr.“

Máma prudce vydechla. „Řekla jsem ti, ať je poprosíš o cukr. Ne, že tam máš vlézt a bez dovolení si ho vzít. Něco takového už nesmíš nikdy udělat. To je moc, opravdu moc špatné. Rozumíš mi?“

„Ano,“ zalhala jsem. Vůbec jsem jí nerozuměla. Myslela jsem, že poprosit Patelovy o ten cukr je jen formalita. Jim to přece nevadilo. Ušetřila jsem jim námahu – nemuseli mi chodit otevřít a povídat si se mnou. Kdo by o to stál? Já rozhodně ne. Věděla jsem však, že nic z toho mámě nevysvětlím. Hodně si zakládala na upřímnosti. „Když jsi na pochybách, řekni pravdu,“ radila mi. „Pravda lidem pomáhá vzájemně se pochopit.“ Nemohla jsem s tím tak úplně souhlasit.

Jako malá jsem se neustále zmítala v pochybnostech. Pochybovala jsem o tom, jak se mám a nemám cítit. Pochybovala jsem o věcech, které jsem dělala. Říkat o svých pochybnostech pravdu znělo teoreticky jako dobrý nápad, ale v praxi jsem zjistila, že tím všechno jen zhorším. Nikdy jsem nedokázala předem odhadnout, která informace vyvolá negativní reakci. Zdálo se, jako bych neustále oscilovala mezi extrémní upřímností a neupřímností a nikdy předem nevěděla, u které varianty skončím. Obzvlášť to platilo pro rozhovory s mámou. Nikdy jsem nechtěla riskovat, že ji rozzlobím. Sloužila mi jako emoční kompas a já věřila, že mi radí dobře. S mámou na své straně jsem si nemusela dělat starosti, co cítím nebo necítím, nebo jak odlišit dobré od špatného. Ale když se zlobila, měla jsem pocit, že jsem odkázaná sama na sebe. Tehdy to pro mě znamenalo nebezpečí.

Máma si povzdechla a obtočila nit kolem dalšího korpusu. „Takže si to shrneme: Nemůžeš chodit k Patelovým, když nejsou doma. A ne, není to v pořádku, ani když tam nic nevezmeš.“

Přikývla jsem a rozhodla se, že o všech předchozích výpravách k Patelovým, kdykoliv mě máma nechala samotnou se sestrou a chůvou Lee, raději pomlčím. V podstatě šlo o nové pravidlo, takže jsem neviděla důvod, proč ho uplatňovat zpětně.

Máma vypadala, že chce ještě něco dodat, ale vyrušil ji zvuk otcových kroků na schodišti. Uslyšely jsme otevírání a zavírání kuchyňských skříněk a pak už se rozletěly dveře do jídelny a táta vtrhl dovnitř.

„Neviděl někdo můj kufřík?“ zeptal se. Prošel rychle kolem nás a začal hledat v obývacím pokoji. Slyšela jsem, jak nenápadně posmrkává, a uvažovala, jestli nechytil rýmu. Měli jsme jít večer bruslit.

Od embarga na Blondie jsem byla posedlá filmem Ledové království o slepé krasobruslařce. Těšila jsem se, že si na skutečné ledové ploše vyzkouším figury, které jsem doma na dubové podlaze trénovala se zavázanýma očima v ponožkách. Jenže tátova rýma mohla náš plán ohrozit.

„Máš ho nahoře v pracovně,“ řekla mu máma. „Ale proč ho potřebuješ? Večeře je skoro hotová a je sobota. Chtěli jsme jet s holkama bruslit.“ V jejím hlase bylo cítit napětí. Táta vzhlédl a s úlekem si dal ruce před ústa.

„Do háje, miláčku, já zapomněl!“ omlouval se a šel k ní. „Volal mi Bruce, musím běžet do studia.“

Můj otec byl vycházející hvězdou v hudebním průmyslu, oboru, který často vyžadoval dlouhou a netradiční pracovní dobu.

Pak se táta obrátil ke mně. „Promiň, zlato.“ Mámě navrhl: „Mohli bychom jít někdy jindy?“

Máma se podívala z okna a neřekla ani slovo. Její reakce mi připadala divná, ale táta tomu očividně nevěnoval pozornost. Místo toho vyrazil ke dveřím a zavolal přes rameno: „Příští týden vám to vynahradím!“

Máma chvíli tiše seděla, pak se zvedla a odešla do kuchyně. Nedozdobený dort zůstal na stole v jídelně. Šla jsem za ní, nevěděla jsem, co mám dělat. Stála v kuchyni u dřezu a zírala do prázdna. Skrz skleněné posuvné dveře pronikalo do místnosti podvečerní světlo. O mnoho let později mi máma vyprávěla, že tuto část dne nenávidí a že to začalo právě tehdy v San Francisku. Její názor jsem nikdy nesdílela. Pro mě byl příchod soumraku vždycky něčím magickým, předehrou k temnotě. Živě si vzpomínám, jak se toho dne podvečerní světlo odráželo od kuchyňské linky a krásně ozařovalo máminu tvář. Přišla jsem k ní zezadu a objala ji. Nevěděla jsem, co říct.

Nějakou dobu to takhle pokračovalo. Táta se vracel domů většinou až kolem půlnoci a naše společné chvíle se smrskly na letmou pusu v autě cestou do školy a příležitostné akce o víkendech. Ne že by mi to příliš vadilo. Vlastně spíš naopak, těšilo mě, že mám mámu a sestru jen pro sebe.

Byla jsem moc ráda, že mám sestru, tečka. Rodiče se prý někdy obávají žárlivosti a rivality mezi sourozenci, to se nás však nikdy netýkalo. Já jsem vůbec netoužila být středem pozornosti. Po narození sestry se pozornost rodičů rozptýlila. A taky se mi líbilo mít parťáka, který oceňoval mé sklony ke zlobení. Všechny naše společné aktivity se obvykle točily kolem jednostranného porušování pravidel, a zůstalo to tak dodnes. Harlowe mi podala kelímek a já ho hodila dolů po schodišti. Harlowe si sedla do vany a ukázala na koupelovou pěnu, já vylila celý obsah lahve do vany a zapnula vířivku. Každá moje akce u ní vyvolala nadšenou reakci. Máma to milovala. Ale Harlowin ztřeštěný smích se ne vždy líbil tátovi.

„Co to tady vyvádíte, holky?“ vešel jednou nečekaně do mého pokoje. Většinou si s námi hrál rád, ale poslední dobou chtěl jen spát, když byl zrovna doma (což nebývalo často).

Táta trávil stále víc času v práci a mámu zanedlouho přepadly deprese. Některé dny se rozplakala kvůli úplným maličkostem. Jindy se hned naštvala a z nepochopitelných důvodů nás seřvala. Bylo mi z toho úzko, cítila jsem zmatek a poprvé v životě jsem se nemohla spolehnout na její vedení. Už celé týdny nepekla dort, a tak jsem neměla příležitost si s ní popovídat o svých prohřešcích. Například o krádežích.

Brala jsem ve škole spolužákům batohy. Vlastně jsem je nechtěla a skoro vždycky jsem je nakonec vrátila. Vedlo mě k tomu jakési nutkání, potřebovala jsem se zbavit napětí. Když jsem uviděla opuštěný batoh, sebrala jsem ho. Bylo mi jedno, kde je nebo komu patří, šlo mi jen o to, ho sebrat. Potřebovala jsem udělat něco špatného, nedovoleného. Jen tak se mi dařilo uvolnit tlak a probrat se z apatie. Časem to ale přestalo účinkovat. Mohla jsem vzít batohů, kolik jsem chtěla, už mě to z apatie nevytrhlo. Necítila jsem nic. A nicota, jak jsem si začala uvědomovat, mé nutkání ke špatnostem ještě zesilovala.

Naplno se to projevilo při mém posledním setkání se Syd. Stály jsme na chodníku a čekaly na odvoz do školy, když mě zase začala otravovat. Chtěla jít na noc k nám, jenže jí to rodiče zakázali.

„Je to všechno tvoje vina,“ kňourala. „Kdybys tenkrát neměla ten pitomý nápad zavřít nás venku, mohly jsme k vám zase přijít a hrát si s tvýma hračkama. Vždycky všechno pokazíš.“

„Promiň,“ řekla jsem, i když mě to vůbec nemrzelo. Byla jsem ráda, že k nám nesmí. Bolela mě hlava. Tlak ve mně pořád rostl a zdálo se, že nic nepomáhá. Byla jsem odpojená od svých emocí, ale zároveň vystresovaná a trochu dezorientovaná. Jako bych přicházela o rozum. Potřebovala jsem být sama.

Najednou Syd nakopla batoh u mých nohou, až se převrhl a obsah se vysypal na zem. „Víš co?“ prohlásila znechuceně. „Je mi to fuk. Váš dům je na prd a ty taky!“

Zuřila zbytečně, udělala to už mockrát předtím, aby upoutala mou pozornost. Ale vybrala si na hádku špatný den. Podívala jsem se na ni a uvědomila si, že už ji nikdy nechci vidět. Myslela jsem, že jí to dojde, když jsem je zamkla venku a nechala napospas tmě. Evidentně jsem jí to musela dát najevo ještě víc.

Beze slova jsem se sehnula, abych si posbírala věci. Tehdy jsme do školy nosili pouzdra. V mém růžovém s postavičkami Hello Kitty jsem měla několik pěkně ořezaných tužek č. 2. Popadla jsem jednu, postavila se a vrazila ji Syd z boku do hlavy.

Tužka se rozštípla a část se jí zabodla do krku. Syd začala vřískat a ostatní děti se pochopitelně taky neudržely. Já tam stála jako v omámení. Tlak zmizel. Ale na rozdíl od jiných případů, kdy jsem provedla něco špatného, ve mně fyzický útok na Syd vzbudil ještě něco jiného, jistý druh euforie.

Odcházela jsem z místa činu báječně klidná. Celé týdny jsem zkoušela nejrůznější nekalosti, abych se tlaku zbavila, a nic nefungovalo. A teď – díky jednomu násilnému činu – se napětí vytratilo. A nejen to, nahradil ho hluboký klid a mír. Jako bych našla zkratku k vnitřnímu klidu, která byla stejnou měrou účinná jako šílená. Nic z toho nedávalo smysl, ale na tom mi nezáleželo. Chvíli jsem se jako v mrákotách toulala po okolí. Pak jsem šla domů a nevzrušeně mámě řekla, co se stalo.

„CO TĚ TO PROBOHA NAPADLO?“ chtěl vědět táta. Seděla jsem později ten večer v nohách své postele. Rodiče stáli nade mnou a dožadovali se odpovědí. Jenže já žádné neměla.

„Nic,“ řekla jsem. „Nevím. Prostě jsem to udělala.“

„A to tě nijak nemrzí?“ Táta byl znechucený a podrážděný. Právě se vrátil z další služební cesty a pohádali se s mámou.

„Jo! Řekla jsem, že mě to mrzí!“ vykřikla jsem. Už jsem Syd napsala omluvný dopis. „Tak proč všichni furt vyšilujete?“

„Protože tebe to nemrzí,“ řekla máma potichu. „Ne skutečně. Ne upřímně.“ Pak se na mě podívala jako na cizí. Její pohled mě úplně ochromil. Stejný výraz jsem viděla u Avy, když jsme si ve škole hráli na rodinu. Pohled plný nejasného tušení, kterým jako by říkala: „S tebou něco není v pořádku. Nedokážu přesně říct co, ale cítím to.“

Sevřel se mi žaludek, jako bych dostala ránu. Nenáviděla jsem, jak se na mě máma dívá. Nikdy předtím to neudělala a chtěla jsem, aby přestala. Jako by se na mě díval někdo, kdo mě vůbec nezná. Najednou jsem na sebe dostala vztek, že jsem řekla pravdu. Vůbec to nepomohlo k nějakému „vzájemnému pochopení“. Naopak. Všichni byli ještě zmatenější, včetně mě. Toužila jsem všechno napravit, tak jsem vstala a pokusila se ji obejmout – ale ona mě zvednutou dlaní zastavila.

„Ne,“ řekla. Zase na mě tvrdě pohlédla a pak odešla. Dívala jsem se, jak ji táta následuje a jejich postavy se cestou dolů po schodech zmenšují. Zalezla jsem do postele a přála si mít tam někoho, komu bych mohla ublížit – abych se cítila zase tak skvěle, jako když jsem bodla Syd tužkou. Musela jsem si však vystačit sama, tak jsem si přitiskla k hrudi polštář a zaryla si nehty do předloktí.

„Musí tě to mrzet!“ sykla jsem. Dál jsem si zarývala nehty do kůže a zatínala čelisti, vší silou jsem chtěla cítit lítost. Nevzpomínám si, jak dlouho jsem to vydrželaa, jen že jsem byla zoufalá, naštvaná a nakonec jsem to vzdala. Vyčerpaně jsem se svalila zpátky do postele. Podívala jsem se na paži. Tekla z ní krev.

Po incidentu se Syd se máma úplně stáhla do sebe. Týdny skoro nevycházela z pokoje, a pokud se objevila, vypadala smutně. Starala se o nás převážně chůva Lee. Milovala jsem ji. Byla laskavá a milá a večer nám četla knížky, i když už jsme měly dávno spát. Jenže já nutně potřebovala mámu.

Euforie, kterou jsem cítila po útoku na Syd, mě současně zneklidňovala i vábila. Toužila jsem ji zažít znovu. Chtěla jsem zase ublížit. Ale zároveň jsem nechtěla. Byla jsem bezradná a vyděšená a potřebovala jsem máminu pomoc. Nechápala jsem, proč se všechno tak pokazilo. Věděla jsem jen, že za všechno můžu já a musím najít způsob, jak to napravit.

Zrovna jsem nad tím nahoře ve svém pokoji přemítala, když jsem zavětřila známou vůni. Čokoládový dort. Máma musela právě vytáhnout z trouby korpusy. To znamená, že je dá za chvíli do ledničky vychladnout a pak je odnese na jídelní stůl, kde je bude krájet a potírat čokoládovým krémem. V tom okamžiku jsem věděla, co musím udělat.

Krabice u mě ve skříni se už zase naplnila. Knížky, sladkosti z obchodu, alba z otcovy pracovny, hrnky na kávu ze sborovny, pár bot; všechny možné věci, které jsem sebrala, abych se zbavila napětí. Vytáhla jsem krabici ze skrýše a položila ji na komodu. Tak. Tímhle si mámu určitě udobřím.

Když zase peče dort, znamená to, že má lepší náladu. Řeknu jí o všem, co jsem provedla, a ona mi to pomůže napravit. Obejme mě a řekne mi, že jsem její hodná holčička. Vyčistím si hlavu a budu moct začít nanovo. Napětí, pochyby, stres, touha ubližovat, to všechno zmizí v okamžiku, kdy se ke všemu přiznám. Ona bude dělat dort a já si sednu na zem vedle stolu a budu trénovat omluvy – akorát že tentokrát se budu snažit je fakt myslet vážně. Bude na mě hrozně pyšná.

Scházela jsem ze schodů a táhla za sebou krabici. Trvalo mi to docela dlouho, ale konečně jsem se dostala až do přízemí, odkud jsem mohla nepozorovaně nakouknout do jídelny. Vůně čokoládového dortu byla tak silná a sladká – stejně jako máma.

Sevřela jsem krabici pevněji a naklonila se za roh. Už jsem si živě představovala, co uvidím: Mámu v domácích broskvových šatech a nazouvákách, jak pečlivě potírá krémem první vrstvu dortového korpusu. Byla jsem si tou představou tak jistá, že jsem při pohledu na ni jen zalapala po dechu. Seděla u stolu a tiše vzlykala. Všechna světla zhasnutá. Ruce se jí třásly, nit ochable visela, jak se nepřítomně pokoušela rozříznout korpus. Stůl pokrývaly zbytky křivě rozkrojených plátů, odhozených stranou. Jak dlouho už tam tak seděla? To se nikdy nedozvím.

Na tvářích měla skvrny od pláče, zástěru promáčenou slzami. Dýchala zrychleně, s každým ostrým nádechem trhaně cukala hlavou. Uskočila jsem za roh a strnula, najednou jsem nevěděla, co dělat. Takhle jsem ji nikdy neviděla. Smutek ji úplně pohltil. Schovaná v obývacím pokoji jsem uslyšela tlumený výkřik, jak se jí rozpadl další korpus. Pak se ozvalo otevírání dveří a věděla jsem, že z jídelny odešla. Pohlédla jsem na krabici a pochopila, že musím zmizet.

Z kuchyně se ozvalo vrčení robota, máma se asi pustila do přípravy dalších korpusů. Sehnula jsem se, opatrně krabici zase zvedla a vydala se po schodech zpátky do svého pokoje. Na patře u ložnice rodičů jsem se zastavila. Otevřela jsem dvoukřídlé dveře a zamířila k dřevěné komodě v nohách postele. Věděla jsem, že tam máma schovává věci. Najít desku Parallel Lines ukrytou v přikrývce mi trvalo jen pár vteřin. Strčila jsem si desku do podpaží a kráčela s plnýma rukama do svého pokoje, dveře jsem si otevřela lehkým kopnutím. Tentokrát jsem se neobtěžovala sluchátky, když jsem zapnula gramofon. Máma byla příliš rozrušená na to, aby si všimla, co dělám.

Jako bych byla neviditelná, pomyslela jsem si.

Zatímco pokoj zaplnil hlas Debbie Harry, zastrčila jsem krabici zpátky do skrýše. O dva dny později jsem se jí zbavila: vyhodila jsem její obsah do popelnice před Sydiným domem. Pak jsem šla beze stopy výčitek domů.

Kapitola 3

Florida

„Sklopit zrak, pánové!“ zakřičel dozorce. „Kouknete sem, a stěhujete se do díry!“

Pevně jsem tiskla sestřinu ruku. Procházely jsme chodbou lemovanou celami v nedaleké státní věznici. Bylo půl jedenácté večer, další den jsme šly do školy. Kousek před námi si povídala máma se strýcem Gilbertem, který tady pracoval jako hlavní dozorce. Doprovázelo nás několik dalších strážných, mířili jsme k centrální věži.

„Tady tomu říkáme ‚čestný blok‘,“ řekl strýc Gilbert. „Vězňové, kteří tu jsou, prokázali dobré chování, a tak se mohou po této sekci volně pohybovat. Nemají dveře do cel pořád zamčené jako ostatní.“

Věděla jsem, které ostatní má na mysli. Během asi hodinové exkurze po věznici jsme s mámou a sestrou viděly všechny části zařízení i jejich výhradně mužské obyvatele, včetně sekce „nebezpečných pachatelů“, kde byli vězňové zavření v místnosti bez oken za tlustými skleněnými stěnami. Strýček Gilbert nechtěl, abychom stály blízko skla, protože spoustu z nich uvěznili za násilné trestné činy. Nevysvětlil proč přesně, ale jeho tón mi připomněl tátu, když mi přikazoval, abych si při filmech během „sexy“ scén zakrývala oči.

„Jestli jsi ale zvědavá,“ nabídl, „můžeš se na ně podívat ve vedlejší místnosti přes sklo nebo na televizi.“ Jednosměrné zrcadlo umožňovalo detailní pohled zblízka, já však dala přednost kameře, která poskytovala pohled z ptačí perspektivy. Před skupinou monitorů seděl dozorce jménem Bobby a ten mi ukázal, jak systém funguje. Mohla jsem kamerou přejíždět po místnosti z jednoho vězně na druhého, přiblížit si jeho obličej a dobře si ho prohlédnout. Co asi provedli, že skončili tady? Věděla jsem, že to muselo být něco strašného. Ale co? Zeptala jsem se na to Bobbyho.

„Znásilnění, vraždy, žhářství a podobné věci,“ odpověděl.

Strýček Gilbert si odkašlal. Naznačoval tím Bobbymu, že by se měl vyjadřovat opatrněji. Bobby na něj pohlédl, rychle kývl a naklonil se ke mně.

„Je to tak,“ řekl a ukázal na vězně. „Všichni ti muži udělali něco moc zlého. Ale nejde jen o to, že to udělali. Jde o to, že toho nelitují. Vůbec se nebáli to udělat. Proto jsou teď tady.“

„Aha,“ řekla jsem, i když jsem to moc nechápala.

„Muži v tomhle vězení?“ dodal Bobby. „Řekl bych, že osmdesát procent z nich jsou sociopati.“

Tehdy jsem to slovo uslyšela poprvé.

„Aha,“ řekla jsem zase. „A kdo je sociopat?“

„Člověk, kterému je úplně jedno, že provedl něco zlého,“ vysvětlil Bobby. „Nestydí se za to. Ničeho se nelekne. Nikdy se necítí vinen. Nebojí se, že ho chytnou, a dělá stejnou hloupou věc pořád dokola.“

„Hm,“ pokývala jsem hlavou a znovu se podívala na vězně. „Fakt?“

Bobby se zamyslel. „Hele,“ vytáhl z kapsy peněženku a položil ji na stůl. „Řekněme, že teď na chvíli půjdu ven a nechám tady svoji peněženku jen tak ležet.“

Soustředěně jsem přikývla.

„Prohlídla by sis ji? Vzala bys z ní něco, zatímco budu pryč?“

„Ne,“ zalhala jsem.

Bobby se usmál. „No jasně, že ne! A kdybys z ní náhodou něco vzala, tak myslím, že bys z toho měla hodně špatný pocit, že?“

„Moc špatný,“ přitakala jsem.

„Správně,“ řekl Bobby. „A to je proto, že nejsi sociopat! Sociopat by tu peněženku sebral. A nejen to. Necítil by žádné výčitky. Další týden by pravděpodobně přišel znovu a udělal to zas! Nemohl by si pomoct, protože sociopati se nebojí následků svých činů.“

Ztěžka jsem polkla. Znamenalo to, že pro někoho jako já existuje i speciální výraz? Vycítila jsem, že noční dozorce ve věznici není ten pravý člověk, kterého bych se měla zeptat.

Bobby se nahnul dopředu, stiskl tlačítko a štěkl do interkomu: „Rogersi! Ruce pryč ze skla!“

Jeden z vězňů poodstoupil od jednosměrného zrcadla, potřásl hlavou a usmál se do kamery. „Ten chlap hrozně rád provokuje,“ poznamenal Bobby.

Přiblížila jsem si objektivem kamery Rogerse. „Pane dozorce,“ zeptala jsem se. „Skončí všichni sociopati ve vězení?“

„Pravděpodobně ano,“ řekl Bobby, „pokud nejsou opravdu chytří.“

Hleděla jsem na muže za sklem, kteří tady společně žili v kleci. „A co kdyby se spolu začali bít a navzájem se pozabíjeli?“ zeptala jsem se.

„No, to by společnosti aspoň splatili svůj dluh,“ odpověděl dozorce se spokojeným povzdechem. Nechápala jsem, co přesně to znamená, ale kývla jsem a otočila se zpátky k obrazovce.

„Patriko,“ zavolala na mě máma. „Už toho nech. Harlowe potřebuje na záchod.“

S nápadem na návštěvu věznice přišla před několika měsíci máma. Strýček Gilbert, který tu přes týden pracoval na noční směně, nám o Floridské vězeňské službě často vyprávěl, a nás to zaujalo.

Když jsme odešly z velína, každá z nás si mohla vyzkoušet být chvíli na samotce, a pak jsme přešli do čestného bloku. Jak jsme kráčeli po schodech k centrální věži, zírala jsem na vězně dole. Musely jich tam být stovky. A jediná věc, která nás od nich oddělovala, bylo pět dozorců středního věku. Ta myšlenka mě úplně ohromila.

Tehdy mi bylo jedenáct a na Floridě jsme žili už dva roky.

Každé ráno jsem měla malé Vánoce. Vzbudila jsem se a hned klekla na podlahu, abych zkontrolovala, co mi můj čtyřnohý Santa přinesl. Věci, které se mi líbily, jsem si vzala. Ostatní jsem tam nechala.