Přeložil Ivan Ryčovský

HANDS DOWN
Copyright © Felix Francis 2022
All rights reserved.

Translation © Ivan Ryčovský, 2025

ISBN 978-80-284-1003-2

Děkuji

Benu Haslamovi, trenérovi dostihových koní z Middlehamu, a Davidu „Shippymu“ Ellisovi, agentovi zastupujícímu žokeje.

A jako vždy – s láskou Debbie.

V listopadu 2021 bylo na každoročním charitativním obědě při příležitosti udílení ceny sira Petera O’Sullevana vydraženo jméno jedné z postav této knihy. Výtěžek byl věnován nadaci Sir Peter O’Sullevan Charitable Trust s cílem podpořit její cenné aktivity v oblasti ochrany zvířat a férovosti dostihového sportu. Anonymní a mimořádně štědrý dražitel však chtěl zůstat v anonymitě a souhlasil s tím, aby místo po něm byla postava pojmenována po Nigelu Payneovi, vnukovi správce nadace a organizátora zmíněného oběda.

Proto v knížce vystupuje jedenáctiletý Henry Payne, třebaže je ztvárněn s literární licencí.

Kapitola 1

„Side, je konec.“ „Čeho?“ „Našeho manželství.“

Zůstal jsem na Marinu civět.

„Hergot, co tím chceš říct?“

„Přesně to, co říkám. V tomhle vztahu jsme tři, a to je trochu moc. Odcházím.“

„Ale já tě miluju!“

„Tady tohle máš radši!“ řekla Marina a ukázala na mou levou ruku.

Říkám „moje levá ruka“, ale ve skutečnosti je to ruka někoho jiného, nebo přinejmenším byla, než mi ji přišili k paži těsně pod loktem.

„Nebuď směšná.“

„Nejsem,“ ohradila se. „Od doby, co je tu ta věc, jsem se octla na druhé koleji, a už toho mám právě tak dost. Několik posledních let jsem se ji snažila mít ráda, ale pokaždé, když se mě s ní dotkneš, mám pocit, jako by na mě sahal někdo dočista cizí, a to mě děsí.“

To mě ohromilo. Co to plácala? Nová ruka teď už byla plnou součástí mého já. Kdysi možná patřila někomu jinému, nyní však náležela jenom mně a byla dokonale integrovanou součástí mého těla.

Teprve v tu chvíli jsem si všiml, že za ní stojí kufr. „Chceš říct, že odcházíš hned teď?“

Přikývla a potlačovala slzy.

„Miláčku, prosím…“

Udělal jsem k ní krok a natáhl ruce.

„Ne!“ Zvedla ke mně dlaň a já se zastavil. „Už jsem se rozhodla. Musím odejít. Aspoň na chvíli.“

Znělo mi to přece jen o něco slibněji než prvotní „je konec“.

„Kam chceš jít?“

„K našim. Táta na tom není dvakrát dobře a máma by potřebovala píchnout.“ Marinini rodiče žili ve Frísku, provincii na severovýchodě Nizozemska.

Oba jsme věděli, že je to dost dobrý důvod, proč odjet, ale také že to není důvod hlavní.

„A co Saskia?“ zeptal jsem se.

Saskia, nebo Sassy, jak jsme jí říkali, byla naše devítiletá dcera.

„Vezmu ji s sebou. Zarezervovala jsem letenky z Heathrow a po cestě ji vyzvednu ze školy. Už jsem jí sbalila věci.“ Ukázala na kufr. „Volala jsem paní Squireové a prý to nevadí. Do konce pololetí už stejně zbývá jen pár dní.“ Paní Squireová byla ředitelkou školy v sousední vesnici. „Do podrobností jsem nezabíhala. Jen jsem jí řekla, že musím odjet a postarat se o otce.“

Z představy, že by Saskia měla odcestovat do ciziny, jsem nebyl vůbec nadšený, ale co jsem mohl dělat? Nutit Marinu, aby ji nechala tady se mnou, by bylo ještě horší. Znamenalo by to, že bych dceři i všem ostatním musel vysvětlovat příliš mnoho věcí.

„Na jak dlouho?“ vybafl jsem, třebaže jsem to snad ani nechtěl vědět.

„Nevím. Ještě mi zbyla nějaká dovolená. Určitě se tam nějakou dobu zdržím.“ Zaváhala. „Pak uvidíme.“

„Prosím, nejezdi nikam.“ To už jsem potlačoval slzy i já.

„Musím.“

Oknem jsem zahlédl, jak na příjezdovou cestu vjíždí bílé taxi.

„Aspoň mi dovol, abych tě odvezl na letiště.“

„Ne, Side,“ řekla Marina. „Takhle to bude lepší. Řeknu Sassy, že máš moc práce.“

„A co kdybych jel s tebou a vyzvedli bychom ji ze školy společně? Abych se s ní rozloučil.“

„Ne, Side,“ řekla znovu, tentokrát pevněji. „Zavolám ti, až dorazíme do Fríska.“

Odtáhla kolečkový kufr k taxíku, nastoupila a zmizela v bráně, aniž se ohlédla.

Stál jsem tam docela dlouho a zíral na silnici. Možná jsem si dělal marné naděje, že požádá taxikáře, aby to otočil, a vrátí se. Samozřejmě se tak nestalo.

Tušil jsem, že něco takového přijde?

V posledních měsících to mezi námi zrovna moc neklapalo.

Když Saskia loni v srpnu oslavila deváté narozeniny a žádné další dítě nebylo v dohledu, vrátila se Marina na čtyři dny v týdnu k práci v laboratořích Centra pro výzkum rakoviny v Lincoln’s Inn. V pondělí, úterý a středu přespávala u spolupracovnice v Londýně a teprve ve čtvrtek večer se vracela vlakem z hlavního města do našeho domu poblíž Banbury.

Tohle uspořádání se mi, kulantně řečeno, dvakrát nezamlouvalo. Namítal jsem, že Saskia potřebuje mít matku doma každý večer, nemluvě o tom, jak moc ji potřebuju já. Jenže Marinu zcela pohlcovala práce na vývoji souborného krevního testu, který by dokázal odhalit několik druhů rakoviny. „Svět má také své potřeby,“ říkala, „a vám dvěma nezbývá, než abyste se s ním o mne dělili.“

Přitom jí namyšlenost a ješitnost byly naprosto cizí. Zastávala významnou pozici v mezinárodním týmu molekulárních chemiků, kteří sekvenovali volné fragmenty methylované DNA cirkulující v krevním řečišti, jež umožňují indikovat celou řadu různých případů rakoviny, a to dlouho předtím, než se u pacienta objeví jakékoli fyzické příznaky. „Včasná detekce je klíčem k úspěšné léčbě,“ opakovala často. „Jednoho dne, který už není tak vzdálený, si každý nechá udělat jednoduchý krevní test, a pokud bude pozitivní, spolkne příslušnou pilulku, která posílí jeho imunitní systém a zahubí konkrétní rakovinné buňky dřív, než stačí napáchat škody. Je to učiněný kámen mudrců.“

Jenže to, že jsme byli půlku týdne od sebe, našemu vztahu rozhodně neprospělo. Přitom jsem si pořád říkal, že to nějak zvládneme a všechno bude zase v pořádku. Netušil jsem, že je to tak zlé a že mě nakonec opustí.

Podíval jsem se na svou levou ruku. Byla na vině opravdu ona?

Svou původní levačku, tu, s níž jsem přišel na svět, jsem si při pádu v dostihu poranil tak vážně, že nadobro přestala fungovat. Samotný pád nebyl nijak hrozný – prostě jsem se svalil z padajícího koně na travnatou dráhu. Katastrofu dovršil až kůň překonávající tutéž překážku za mnou. Jeho trenér chtěl ušetřit pár pencí, a tak mu nasadil staré dostihové podkovy, lehké věcičky z hliníku používané pouze při dostizích. Okraj jedné z nich, natolik opotřebovaný, že byl tenký a ostrý jako břitva, dopadl přímo na mé natažené zápěstí a tak vážně mi poškodil svaly, kosti i šlachy, že je tým plastických chirurgů už bohužel nebyl schopen dát znovu dohromady.

Dokonce mi chtěli ruku na místě amputovat, já však trval na tom, aby mi ji co nejlépe sešili, a opíjel se nadějí, že ji časem budu moci znovu používat. Bylo to však nereálné očekávání a mé žokejské dny byly zčistajasna a jednou provždy sečteny.

Poslední ránu z milosti mé už beztak nepoužitelné končetině zasadil o pár let později sadistický kriminálník, který se ke mně nechoval moc šetrně. Snažil se ze mě dostat, kde se nacházejí negativy jistých usvědčujících fotografií, jejichž úkryt jsem chtěl pro jistotu udržet v tajnosti. Díky jeho značné síle a železným kleštím přišla předchozí snaha chirurgů vniveč a teď už lékaři neměli jinou možnost než mi ruku definitivně uříznout.

Po mnoho dalších let jsem nosil myoelektrickou paži ze skleněných vláken, oceli a plastu, jež sice byla velmi sofistikovaná a po technické stránce dokonalá, jenže skutečnou ruku mi nahradit nedokázala. Elektrické impulzy v mém předloktí mohly otáčet protetickým zápěstím a pohybovat palcem i prsty, neměl jsem v nich však žádný cit, a tak se mohlo velmi snadno stát, že mi sklenice vína vyklouzla z dlaně a roztříštila se na tisíc kousků.

Když mě vybrali coby potenciálního příjemce pro transplantaci, chopil jsem se příležitosti a nová ruka byla zjevením, které mi podstatným způsobem změnilo život.

Jenže nezměnila mi ho trochu víc, než jsem očekával, nebo snad i chtěl?

Byla náhradní ruka skutečně končetinou mimozemšťana, jejíž pouhý dotek stačil k tomu, aby se moje žena otřásla? Nebo za tím bylo ještě něco víc? Jiný závažný důvod? Nebyla ruka jen záminkou?

Měl jsem ji už téměř tři roky.

Že mi operaci vůbec nabídli, bylo štěstím hned v několika ohledech. Po řadě úspěšných operací provedených ve Francii a Spojených státech mě vyzvali k účasti na výzkumném projektu směřujícím k zahájení programu transplantací horních končetin ve Velké Británii. Od mé operace už tuto možnost napříště nabízeli jen lidem s oběma amputovanýma rukama.

Podle mého chirurga šlo o poměr mezi rizikem a přínosem pro pacienta. V sázce nebylo jen bezprostřední ohrožení života během rozsáhlé operace, která navíc nebyla životně nezbytná, ale také riziko a náklady spojené s doživotním užíváním léků proti odmítnutí transplantované končetiny, které snižují imunitu pacienta a zvyšují tak jeho náchylnost k možným život ohrožujícím infekcím, jako je sepse nebo covid-19, nemluvě o obyčejném zápalu plic a chřipce.

Odborníci zabývající se medicínskou statistikou nakonec dospěli k závěru, že pro jednorukého člověka nestojí přínos v podobě druhé ruky za podstoupené riziko. Nemohu tvrdit, že bych s nimi souhlasil, ale dosud jsem naštěstí nechytil nic horšího než rýmu.

Kdysi jsem viděl film o lidech, kteří se bez rukou narodili. Mnozí z nich dokázali pomocí nohou úžasné věci: existuje dokonce profesionální hudebník, koncertní sólista, jenž hraje na lesní roh tak, že mačká klapky prsty na levé noze. Jenže celá řada činností naopak vyžaduje obě ruce, a jsou to činnosti, které většina z nás považuje za samozřejmé.

Jíst jednou rukou se samozřejmě dá, ale steak si nenakrájíte. Pomocí jedné ruky se obujete, těžko si však zavážete tkaničky. Nůžky můžete držet v jedné ruce, ale kdo vám podrží to, co stříháte? A na vázání kravaty, zapínání zipu na nepromokavé bundě, otevírání lahve vína nebo hraní na housle můžete rovnou zapomenout. Ani při rýsování rovné čáry tužkou podle pravítka se bez obou horních končetin neobejdete.

Hrát na housle jsem se nikdy nenaučil, všechny ostatní věci jsem teď však znovu zvládal. V den, kdy jsem si dvacet měsíců po transplantaci mohl opět zavázat tkaničky, jsem si uvědomil, že moje pooperační fyzioterapie je u konce.

Ale stálo mi to za to?

Zohlednila kalkulace rizik a výhod skutečnost, že vás může opustit manželka, protože má pocit, že se jí dotýká cizí člověk?

V kapse mi zazvonil telefon.

Sáhl jsem po něm v očekávání, že volá Marina, která si všechno rozmyslela, avšak na displeji svítilo neznámé číslo.

I tak jsem to zvedl.

„Je to Sid Halley?“ zeptal se hlas s poněkud pisklavým severoanglickým přízvukem.

„Kdo se ptá?“ odpověděl jsem obvyklým neutrálním tónem, kterým častuji neznámé volající.

„Jo, Side, jsi to ty. Tvůj hlas bych poznal vždycky.“

„Kdo volá?“ zeptal jsem se.

„Tady Gary. Gary Bremner.“

Jméno z mé minulosti. Kdysi jsme spolu jezdili dostihy. Bývali jsme spíš tvrdými rivaly než opravdovými přáteli.

„Ahoj, Gary. Dlouho jsme se neviděli.“

„Až moc dlouho.“ Odmlčel se. „Podívej, Side, věci se mají tak, že potřebuju tvoji pomoc. Nepřestal jsem tě sledovat od té doby, co… však víš.“

Věděl jsem. Gary jel na koni, který mi zmrzačil ruku, ale nebyla to jeho vina a oba jsme to věděli.

„Takže je mi známo i to, že se zabýváš vyšetřováním různých případů.“

„To bývalo,“ opravil jsem ho. „Už jsem s tím skončil.“

Poté co mi katastrofální kolize s příliš ostrou hranou podkovy zničila dostihovou kariéru, jsem se mnoho let živil jako soukromý detektiv, nejdřív v londýnské detektivní agentuře Hunt Radnor aspol. a později na volné noze. To všechno však už patřilo minulosti.

„Podívej, Side, mám strach,“ pokračoval Gary a mých námitek si nevšímal. „Někdo mi vyhrožuje.“

„Vyhrožuje? Jak?“

„Nemůžu o tom mluvit po telefonu, ale upřímně řečeno, jsem k smrti vyděšený.“

Hlas se mu chvěl.

Překážkoví žokejové jsou zvláštní rasa. Téměř každý den, někdy i šestkrát nebo víckrát denně, riskují své životy na půltunovém zvířeti cválajícím rychlostí padesát kilometrů za hodinu přes obrovské překážky. Když kůň upadne, což se dříve či později stane, žokej si obvykle něco zlomí, nejčastěji klíční kost. Pokud nemá dost kuráže jet v dalším dostihu dalšího koně, může to rovnou zabalit.

Garyho dostihová kariéra trvala víc než deset let. Nikdy se nestal šampionem, ale vždycky se pohyboval na špici. Odvaha mu nikdy nechyběla, zato teď se mu třásl hlas strachy.

„Mohl bys ke mně přijet?“ zeptal se rychle o tón vyšší fistulí.

Gary působil jako trenér v Middlehamu v hrabství Severní Yorkshire, více než tři sta kilometrů daleko.

„Promiň, kámo. To nepůjde. Jak říkám, na případech už nedělám. A kromě toho musím být z rodinných důvodů doma.“

„No tak, Side. Potřebuju se s tebou setkat. Nechat si poradit.“

Vzdychl jsem. „Dobře. Jestli to nechceš řešit po telefonu, budeš muset přijet ke mně.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Nemůžu opustit farmu. Musím tu pořád být a dohlížet na koně.“

Pomyslel jsem si, že je to chabá výmluva. Určitě by mohl koně na den opustit, kdyby opravdu chtěl. Zaměstnanci jeho stáje by se o ně postarali.

„V tom případě ti, Gary, nemůžu pomoct,“ řekl jsem.

Z druhého konce linky se ozval tichý vzlyk. „Side, prosím!“ naléhal.

Jak jsem mu měl vysvětlit, že i já mám své problémy? To poslední, co jsem potřeboval, bylo trčet tři sta kilometrů daleko, až se Marina a Saskia vrátí.

„Ne. Momentálně to nejde.“

Zavěsil bez rozloučení.

Stál jsem, zíral do prázdna a přemýšlel, co to mělo znamenat, když mi telefon v ruce znovu zazvonil.

„Poslyš, Gary –“

„Kdo je Gary?“ zeptal se jiný hlas, který jsem hned poznal.

„Ahoj, Charlesi. Promiň, myslel jsem, že jsi někdo jiný.“

„Jasně,“ řekl. „Jsi v pořádku?“

„Jsem. Proč?“

„Právě mi volala Marina.“

„Aha.“

„Nemáš chuť na skleničku whisky?“

„Cože? Teď? Ještě není poledne.“

„Někde už bude určitě večer. Říkal jsem si, že bys možná potřeboval panáka.“

„Co ti řekla?“

„Moc toho nebylo. Jen že odjela domů k matce. A že o tebe má starost.“

To už bylo něco.

„Přijeď ke mně. Šetřím pro tebe neotevřenou lahev single malt.“

Moc se mi nechtělo. Opít se jednosladovou whisky by mi v delším horizontu moc nepomohlo.

„Mám si pro tebe dojet?“ zeptal se Charles předstíraně přísným tónem.

„Ne, Charlesi. To nemusíš.“ Povzdechl jsem si. „Dobře. Dej mi zhruba půl hodiny. Přijedu na kole.“

„Prima. Budu čekat.“

Kapitola 2

Za hodinu a něco jsem už šlapal na svém starém kole značky Raleigh tři kilometry přes kopec do Aynsfordu, kde Charles bydlel, a celou dobu jsem se děsil, že nebudu doma, jestli se Marina vrátí.

Ale ona se nevrátila.

Teď už čekala se Saskií na letišti Heathrow na let do Amsterodamu.

Cítil jsem se hrozně. Jak se to vůbec mohlo stát?

„Už jsem si skoro myslel, že se neukážeš,“ přivítal mě Charles ve dveřích se sklenkou v ruce.

„Moc nescházelo.“

„Dostal jsi to rozkazem.“

Charles Roland, admirál královského námořnictva ve výslužbě, byl zvyklý dávat rozkazy a očekával, že budou plněny.

Má předchozí manželka byla jeho dcera, takže šlo o mého bývalého tchána a zároveň i inspiraci, nejlepšího kamaráda, učitele a teď – jak se zdálo – také velícího důstojníka. V osmdesáti letech začal konečně trochu zpomalovat, v neposlední řadě kvůli nevyžádané pozornosti, jíž se mu dostalo ze strany jednoho zvlášť nesympatického chlapa, bývalého severoirského teroristy, který se z něj neúspěšně pokusil vymlátit nějaké informace a prorazil mu přitom lebku.

Následoval jsem ho přes chodbu do salonu, kde mi podal broušenou sklenici, v níž bylo na dobré tři prsty sladové whisky.

„Je z Dalwhinnie na skotské Vysočině,“ vysvětlil mi a usadil se se skleničkou v ruce do svého oblíbeného křesla. „Jedna z mých nejmilejších.“ Napil se. „A teď mi pověz, co se děje.“

„To bych taky rád věděl.“

„Je v tom někdo třetí?“

Podíval jsem se na něj přes celý pokoj. Ta otázka mě samozřejmě taky napadla.

„Myslím, že ne, ale… nevím. Vždyť jsem si ani nevšiml, že se mnou není šťastná, a najednou bylo příliš pozdě.“

„Ono už je příliš pozdě?“

Cítil jsem, jak se ve mně znovu vzdouvají emoce, a do očí mi vhrkly slzy. Odvrátil jsem se. Přestože jsme nebyli pokrevní příbuzní, Charles pro mne představoval nejdokonalejší náhradu otce, jakou jsem kdy měl, protože ten biologický se osm měsíců před mým narozením zabil při tragickém pádu ze žebříku. Ale i Charles by měl problém s utěšováním plačícího syna, jenž navíc nebyl jeho synem. Za dlouhé roky u námořnictva se naučil zachovávat kamennou tvář a totéž očekával ode mne.

Dal jsem se dohromady a znovu se k němu otočil. „Doufám, že ještě není vše ztraceno.“

„Co ti řekla?“

Něco ve mně mne přesvědčovalo, že mu do toho nic není, ale asi mu do toho něco bylo. Vzhledem k tomu, že Marina měla rodinu za mořem ve Frísku, stal se Charles náhradním otcem nejen pro mě, ale i pro ni, a pro Saskii byl nesmírně milovaným čestným dědečkem. Těsně předtím, než se narodila, jsme se přestěhovali z Londýna do domu v západním Oxfordshiru, abychom mu byli nablízku.

„Řekla mi, že mám svou náhradní ruku radši než ji.“

„A máš?“

„Samozřejmě že ne. To je něco docela jiného. Ale kdykoli se jí tou rukou dotknu, prý se celá otřese.“

„Bože můj.“

Přesně tak: bože můj.

Sesul jsem se do křesla naproti Charlesovi, dal si pořádný doušek whisky Dalwhinnie a jako pokaždé si vychutnával ten prvotní palčivý pocit, kdy mi alkohol klouzal do krku.

Svou ženu jsem miloval víc než cokoli jiného na světě, možná s výjimkou naší dcery. Ale zároveň jsem si užíval to, že mám zase obě ruce. Cítil jsem se díky nim po tolika letech, kdy jsem představoval lidskou anomálii, která nedokáže ani zatleskat, celistvý a normální.

Jistě, i já jsem musel uznat, že ta končetina není bez chyb.

Aby mohlo k transplantaci vůbec dojít, musel tým v Nemocnici královny Marie v Roehamptonu najít levou ruku, která odpovídala nejen mé krevní skupině, ale také velikosti, barvě a struktuře ochlupení mé pravačky. Snažili se, seč mohli, jenže to nebylo tak snadné jako vyměnit jednu žárovku za jinou, úplně stejnou jako ta, co přestala svítit. Rozdíly byly zejména v barvě a struktuře kůže a klikatá jizva v místě, kde se moje původní končetina napojovala na nové předloktí, byla dodnes dobře patrná.

Dát všechno dohromady trvalo chirurgům patnáct hodin. Nejprve spojili vřetenní a loketní kosti pomocí destiček z chirurgické oceli, aby měly obě správnou délku. Poté bylo třeba sešít dvacet tři jednotlivých šlach a dbát přitom na správné vyvážení mezi jejich napětím vepředu a vzadu, aby ruka mohla řádně fungovat – příliš napnuté šlachy na zadní straně a dlaň se nesevře; příliš napnuté šlachy na přední straně a pěst zůstane natrvalo zaťatá a nepoužitelná. Dále bylo nutné spojit množství nervů, přičemž neexistoval žádný barevný diagram ukazující, který má navazovat na který. A nakonec přišly na řadu všechny cévy, tepny a žíly až po kapiláry, z nichž některé měly průměr menší než půl milimetru a musely být sešity pod mikroskopem pomocí nití mnohem tenčích než lidský vlas. Teprve po tom všem bylo možné sešít kůži. To celé se odehrávalo při mrazivě nízké teplotě, aby ruka zůstala „čerstvá“.

Člověk si neuvědomuje, že lidská ruka toho dokáže mnohem víc než jen ukázat prostředník řidiči, který vám nedal přednost na kruhovém objezdu, nebo dát vztyčeným palcem najevo, že jste v pohodě. Ruka má sílu, je schopná se při houpání udržet na hrazdě nebo mávat mečem, ale také zvládne jemnou motoriku a umí zvednout spadlou jehlu nebo zahrát na klavír ragtime Scotta Joplina. Může nahradit zrak a číst Braillovo slepecké písmo – a čím by byl sex bez smyslného doteku?

Až na to, že Marina můj dotek nepovažovala za smyslný, přinejmenším ne dotyk levé ruky. Právě naopak.

Věděl jsem, že jí pohled na jizvy, hrbolky a boule na mém předloktí nedělá dobře, a tak jsem začal nosit tenkou navlékací bandáž v pleťovém odstínu. Dokonce i do postele.

Navzdory maximálnímu úsilí chirurgů se barva kůže úplně neshodovala a nové zápěstí i předloktí byly o něco světlejší než zbytek paže. Z toho pramenila směsice zvláštních emocí: pocitově jsem ruku pokládal za vlastní a ona se tak i chovala, ale něco tomu pořád chybělo.

Musel jsem si přiznat, že jsem možná podcenil, jak tyto rozdíly ve vzhledu vnímá Marina.

Každý potenciální příjemce transplantovaného orgánu musí podstoupit řadu intenzivních psychologických testů, aby se zjistilo, zda je vhodným kandidátem. Dlouhá série otázek jdoucích do hloubky je navržena tak, aby odhalila veškeré potenciální problémy emočního rázu, k nimž by v budoucnu mohlo dojít. Možná by se stejnému vyšetření měl podrobit i pacientův partner.

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se Charles a vrátil mě do reality.

„Otázka nezní, co dělat budu, ale co vůbec můžu,“ odpověděl jsem.

„No, mohl by ses za ní vypravit do Holandska a snažit se ji uprosit, ale nejsem si jistý, jestli by to pomohlo, zvlášť pokud má někoho jiného.“

„Nepomohlo by to, ani kdyby nikoho neměla.“

Jestli se Marina vyznačovala nějakou vlastností, pak to byla tvrdohlavost. Dělala všechno jen z vlastního rozhodnutí, nikdy proto, že by jí to někdo přikázal. To byla ostatně jedna z vlastností, které mě na ní přitahovaly ze všeho nejvíc, zejména proto, že já sám jsem úplně stejný. Ale způsobilo to i pár konfliktů, když jsme oba chtěli udělat přesný opak toho, co chtěl ten druhý.

A jestli jsem si opravdu myslel, že si našla někoho jiného?

Vzhledem k tom, že tři noci v týdnu trávila v Londýně, příležitost by k tomu určitě měla. Nemohl jsem mít ani jistotu, že její spolubydlící jménem Sam se ve skutečnosti jmenuje Samantha, jak mi tvrdila, a ne třeba Samuel.

Co mi to řekla předtím, než odjela? V tohle vztahu jsme tři, a to je trochu moc. Snad to myslela tak, že tím třetím je moje ruka, ne nějaký milenec.

„Tak co podnikneš?“ naléhal Charles.

„Co navrhuješ?“

Znovu jsem se řádně napil.

„Nevím, ale rozhodně bych neseděl na prdeli, nechlastal a nelitoval se.“

Zasmál jsem se. „To je super. Byl to přece tvůj nápad, pozvat mě sem na drink. Dokonce jsi mi řekl, že je to rozkaz.“

„Jasně, abych tě sem dostal,“ připustil. „A abychom mohli vymyslet nějakou strategii a sestavit podrobný plán, jak porazit nepřítele.“

Zjevně se nechal unést vzpomínkami na minulé námořní bitvy.

„Marina přece není nepřítel,“ podotkl jsem.

„Ale neznámý milenec možná ano.“

Dobrý postřeh, pomyslel jsem si… Jenže pokud existoval jiný muž, kterého milovala víc než mě, byla by jeho fyzická inzultace tím nejlepším způsobem, jak získat svou ženu zpět? To sotva.

Seděl jsem, mračil se a hleděl na dno prázdné sklenice. „Marina udělá vždycky jen to, co chce Marina,“ prohlásil jsem hlubokomyslně. „Musím to zkrátka zařídit tak, aby pro ni byl život se Sidem Halleyem přitažlivější než bez něj.“

„A jak to hodláš udělat?“ zeptal se Charles a vstal, aby dolil další skotskou do obou sklenic.

„To ještě nevím. Nejdřív si s ní musím promluvit, abych věděl, na čem jsem.“

Charles přikývl, jako by s touto strategií souhlasil. Podrobné plánování může přijít na řadu teprve poté, co zpravodajci shromáždí dostatek informací.

Mezitím jsem dál seděl na prdeli, chlastal a litoval se.

*  *  *

V šest večer jsem se vydal po klikaté cestě zpět přes kopec domů, do vesnice Nutwell. Byl konec března a denní světlo začalo slábnout. Ještě dva dny, říkal jsem si, a posuneme hodiny dopředu. Pak nastanou delší večery.

Jaro už bylo tady. Čas znovuzrození a návratů. Přinese znovuzrození mého manželství, nebo návrat k osamělému životu?

„Mohl bys u mě klidně přespat,“ nabídl mi Charles, když jsem si nejistě stahoval nohavice cyklistickými klipsami. „Je ti jasné, že za jízdu na kole v opilosti a nezpůsobilém stavu můžeš dostat pokutu tisíc liber?“

„Určitě nenastane žádný problém.“ Pevně jsem v to doufal.

„Můžu otevřít další lahev, jestli chceš. Mám tu výjimečně dobrý single malt z ostrova Jura.“

Všechny ty noci strávené v lodních kajutách zjevně způsobily, že Charles toho mohl vypít, kolik chtěl, aniž to na něm bylo poznat.

„Myslím, že už mám dost; ty ne? A kromě toho musím domů nakrmit psa.“

Pes na mě čekal hned za zadními dveřmi, hladový jako vždycky a patřičně naštvaný, protože obvyklá doba večeře už dávno pominula.

„Hodná holka, Rosie,“ pochválil jsem fenu a pohladil ji po rezavé hlavě. „Večeře už je na cestě.“

Když jsem vešel do kuchyně, najednou na mě dolehlo, jaká prázdnota a osamělost z ní čiší. V běžný páteční večer by touto dobou v místnosti svítila všechna světla, z vestavěných reproduktorů by se linula hlasitá hudba, Marina by na sporáku Aga připravovala večeři a Saskia by seděla u snídaňového pultu a četla si knížku nebo hrála hry na tabletu.

Ale tento pátek bylo vše jinak.

Dnes bylo v kuchyni ticho a tma, protože Marina a Saskia byly v Nizozemsku, mířily do Fríska a kdoví, kdy se vrátí, pokud vůbec.

Rozsvítil jsem světla, opřel se lokty o pracovní desku a dlaněmi si zakryl oči.

Co si počít?

Teprve když mě Rosie šťouchla do nohy, došlo mi, že jsem ji pořád ještě nenakrmil.

Odpočítal jsem pár psích sucharů z plechovky pod schody a přidal k nim trochu obvyklého masa z konzervy, které jsem v misce promíchal vidličkou.

„Tady máš, Rosie,“ řekl jsem a postavil misku na podlahu.

Když jsou psi nakrmení, jsou člověku naprosto oddaní. Nedošlo k žádným výstupům na téma, kam odjela Marina a proč, nebo kam se poděla Saskia, třebaže ji Rosie za normálních okolností následovala po celém domě, ať se hnula kamkoli, dokonce i do postele.

Říkal jsem si, jestli jsou všichni psi svým pánům takhle věrní. Možná pouze projevují lásku člověku, který je krmí, až na to, že Saskia Rosie nikdy nekrmila. To byl bůhvíproč vždycky úkol pro Marinu nebo pro mě – většinou pro mě.

A zdálo se, že psi jsou schopni přijmout změnu daleko lépe než lidé. Když jsem se vrátil z nemocnice s novou rukou, Rosie ji párkrát zběžně očichala a pak ji bez váhání přijala – pokud byla připevněna k mému tělu, nijak jí nevadila, i když vypadala trochu divně a nepochybně i trochu jinak voněla.

Podíval jsem se na hodinky, které jsem ani po transplantaci nepřestal nosit na pravém zápěstí.

Tady bylo čtvrt na sedm, v Nizozemsku čtvrt na osm.

Pokud Marina a Saskia stihly let British Airways z Heathrow do Amsterodamu ve tři hodiny, kterým jsme obvykle létali za jejími rodiči, měly by brzy dorazit k nim domů. Záleželo na zpoždění způsobeném celními a pasovými kontrolami nebo hustým provozem na dálnici směřující z letiště na sever.

Uvařil jsem si silnou kávu a snažil se trochu vystřízlivět. Nebylo by dobré, kdybych špatně artikuloval, až Marina zavolá.

Zazvonil telefon a já ho popadl, ale Marina to nebyla. „Ahoj, Side,“ řekl mumlavý a pisklavý hlas se severoanglickým přízvukem.

Gary Bremner.

Taky pil a podle toho, jak mluvil, toho v sobě měl mnohem víc než já.

„Ahoj, Gary,“ pozdravil jsem ho trochu podrážděně. „Co po mně chceš?“

„Chci tebe, kámo,“ zamumlal. „Abys přijel a vrátil můj život do starých kolejí.“

„Už jsem ti řekl, že musíš přijet ty sem. Potom si můžeme promluvit.“

„To nejde.“

„Proč ne?“ Moje podráždění rostlo. Nechtěl jsem kvůli telefonátu s opilým Yorkshiřanem zmeškat hovor od Mariny.

„Netroufám si nechat koně bez dozoru.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se znovu.

„Protože je někdo zabije. Proto.“

Začínal být dost rozrušený.

„Proč by to někdo dělal?“ otázal jsem se tím nejzdvořilejším tónem, jakého jsem byl schopen.

„Protože mi tím vyhrožujou.“

„Kdo?“

„Kdybych to věděl, nepotřeboval bych skvělého Sida Halleyho, aby to zjistil, ne? Musím v jednom kuse hlídat.“

Pomyslel jsem si, že jeho opilost k bezpečnosti koní vůbec nepřispívá.

„Proč to neohlásíš na policii?“

„Volal jsem jim, ale poslali mě do prdele nebo něco v tom smyslu. Prý jsem si to celé vymyslel. Jenže tak to není.“

„Pověděl jsi jim o těch výhrůžkách?“

„Jasně. Ale ti lidi mi vyhrožovali po telefonu, chápeš? Policajti prohlásili, že nemám žádné důkazy. Jenže já si nevymýšlím. No tak, Side. Strašně tě tady potřebuju.“

„Je mi líto, Gary. Momentálně nemůžu.“

„Ty mi taky nevěříš?“

„Tím to není. Jen momentálně nemůžu opustit dům. Přijeď ty ke mně, koně ti zatím pohlídají tví stájníci.“

„Chceš mě rozesmát?“ zeptal se a skutečně se zasmál. „Žádnému z těch hajzlů nevěřím.“

Telefon se mi rozvibroval v ruce, což znamenalo, že mám další hovor.

„Promiň, Gary. Musím končit. Ale můžeme si zavolat ráno, až vystřízlivíš.“

Zavěsil jsem a přijal druhý hovor, nebyl však od Mariny.

„Chtěl jsem se jen ujistit, že jsi v pořádku dorazil domů a nespadl jsi z kola.“

Povzdychl jsem si.

„Díky, Charlesi. Ano, jsem doma, živ a zdráv. Teď čekám, až mi zavolá Marina, pokud zavolá. Podle mě bude lepší nechat to na ní, než abych jí telefonoval já. Vážně ji nechci naštvat.“

„Jsem si jistý, že ti zavolá,“ ujistil mě Charles, ale neznělo to příliš přesvědčivě.

A taky že nezavolala.

*  *  *

Strávil jsem neklidnou noc sám v manželské posteli, často jsem se budil a pokaždé se mi těžko znovu usínalo. Nakonec jsem o půl šesté sešel do přízemí, abych si uvařil kávu.

Rosie ležela ve svém pelechu vedle sporáku. Otevřela jedno oko a sledovala mě, nicméně moudře usoudila, že na vstávání je ještě příliš brzy.

Přestože už nastala jarní rovnodennost, rána byla stále chladná a já si vychutnával, že si mohu ohřívat ruce o šálek kávy.

Cit se mi do levé ruky vrátil až úplně nakonec, takže mi jednoho odpoledne během první zimy po transplantaci nové prsty lehce omrzly, protože jsem si nevšiml, že je přestávám cítit. Můj chirurg ze mne nebyl moc nadšený, ale díky tomu mě pak prsty aspoň nebolely a nesvědily.

Bez konkrétního důvodu jsem v kuchyni zapnul televizi, abych se dozvěděl, co je po ránu nového, a hned hlavní zpráva mě ohromila: při požáru v dostihové stáji v Middlehamu v hrabství Severní Yorkshire zahynulo několik koní.

Reportér v zářivě červené bundě stál na místě neštěstí před několika hasičskými vozy, jejichž modré majáky v ranním šeru stále jasně blikaly. „Podle jednoho z očitých svědků,“ oznamoval reportér do kamery, „vypukl požár krátce po půlnoci ve stodole, kde se skladovalo seno. Mnoho koní se podařilo zachránit, ale podle informací od přítomného příslušníka policejního sboru došlo bohužel k úhynu několika zvířat. Policie je také vážně znepokojena osudem trenéra, který byl naposledy spatřen, jak se vrací do hořící budovy, aby se pokusil koně zachránit. Příčina požáru je zatím neznámá. Nyní přepojujeme zpět do studia.“

Jméno trenéra zpravodaj nezmínil, ale já věděl, kdo to byl.

Gary Bremner.

Netroufám si nechat koně bez dozoru… protože je někdo zabije…

A teď nejspíš někdo zabil i jeho.

Kapitola 3

Těsně po půl osmé mého času Marina konečně zavolala. „Jsi vzhůru?“ „Samozřejmě, že jsem vzhůru, už od půl šesté. Nemohl jsem spát.“

„Ale ne.“ Znělo to lítostivě, i když jsem nechápal proč.

„A co ty? Spala jsi dobře?“

„Moc ne. Sassy trvala na tom, že bude spát v posteli se mnou.“

Usmál jsem se. Když Saskia na něčem trvala, nebylo možné jí to vymluvit.

„Ta Sassy se ale má.“

„Nech toho, Side.“

„Čeho mám nechat? Jsi moje žena a já tě miluju. A chci, aby ses vrátila domů.“

„Už jsem ti řekla…“ Hlas jí selhal.

„Ano? Co jsi mi řekla? Že tě odpuzuje moje nová ruka? Co mám udělat, aby ses ke mně vrátila? Nechat si ji znovu uříznout?“

„Nebuď blázen.“

„Nejsem blázen.“ Odmlčel jsem se. „Chci tě zpátky. Jsi pro mě důležitější než cokoli jiného. Jen mi řekni, co mám udělat.“

Náš hovor se vyvíjel nečekaně a vůbec ne podle mých představ, ale emoce převážily nad vším ostatním.

„Co je to s tebou?“ zeptala se.

„Nic. Jsem jen rozrušený.“

„To je mi líto.“

„Není to jen kvůli tobě,“ přiznal jsem. „Vypadá to, že zavraždili jednoho mého známého.“

„Koho?“

Pověděl jsem jí o požáru v middlehamské stáji Garyho Bremnera.

„To je strašné.“

„Je to ještě mnohem horší. Včera večer mi volal a prosil mě o pomoc, protože mu někdo vyhrožoval, že mu pozabíjí koně.“

„Proboha, Side! Co jsi mu na to řekl?“

„Byl opilý. Řekl jsem mu, že mu zavolám ráno, až vystřízliví.“ Udělal jsem pauzu. „Teď už to samozřejmě nepřichází v úvahu.“

„Víš určitě, že je mrtvý?“

„Ve zprávách právě říkali, že policie má vážné obavy o jeho život.“

„Takže je možná v pořádku.“

„O tom pochybuju. Od té doby, co jsem se to dozvěděl, jsem nevynechal ani jedny zprávy, a pořád v nich opakují to samé.“

„Třeba se mýlí.“

Miloval jsem ji za to, že se dokáže na většinu věcí dívat z té lepší stránky. Škoda, že to neplatilo i pro mou transplantovanou končetinu.

„Jak je na tom tvůj táta?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

„Ne moc dobře. Má nemocné srdce, takže se mu špatně dýchá. A taky má problémy s nohama.“

„S nohama?“

„Ano. Kvůli špatnému krevnímu oběhu. Má tak silné bolesti, že sotva stojí, chudák.“

„To je mi líto. Jak to zvládá máma?“

„Myslím, že docela dobře. Jenže se k němu chová fakt hrozně. Řekla jsem jí, že táta za svou nemoc nemůže, ale asi jsem ji nepřesvědčila.“

„Lidé se se svými obavami vyrovnávají různě. Určitě se bojí, aby ho neztratila.“

„Pokud ano, nedává to najevo. Už dvakrát se zmínila o tom, že až táta odejde, bude jí líp.“

„Myslíš, že by opravdu mohl umřít?“

„Nejspíš ano, kdykoli, a matčina lhostejnost k jeho osudu mě přivádí k šílenství.“

Byla zjevně rozrušená.

„Chceš, abych za tebou přijel?“

„Bože, Side, já nevím, co chci.“

To už znělo trochu slibněji – nebo ne?

„Jak se má Sassy?“ zeptal jsem se. Nechtěl jsem na Marinu dál tlačit. To jsem už během tohohle telefonátu udělal a zašel jsem přitom dál, než jsem původně zamýšlel.

„Sassy? Dobře. Jako vždycky.“

Chtěl jsem se zeptat, jestli jí chybím.

„Šla s mámou nasypat slepicím a posbírat vejce.“

Zase jsem se usmál. Když pobývala u prarodičů, tohle vždycky milovala.

„Co jsi jí řekla?“

„Nic. Jen to, že zůstaneme u dědy a babičky.“

„Ptala se, proč tam nejsem?“

„Řekla jsem jí, že máš hodně práce a že možná přijedeš později.“

„A přijedu?“

Tentokrát nastala velmi dlouhá pauza zase na druhém konci linky.

V tom tichu jsem se neudržel a položil jsem otázku, která mi posledních dvacet hodin vrtala hlavou:

„Máš někoho jiného?“

„Co tím myslíš?“

Povzdechl jsem si.

„Víš dobře, co tím myslím. Odcházíš ode mne kvůli někomu jinému? Není ta věc s rukou jen výmluva?“

„Nebuď blázen.“

„Nejsem blázen. Půlku týdne jsi pryč. Žiješ během té doby s nějakým jiným chlapem?“

„Přestaň, Side. Jsi směšný.“

„Marino, musím to vědět.“

„V tom případě… ne, nikdo takový neexistuje. Tak co, jsi spokojený?“

Věřil jsem jí to?

Najednou jsem si uvědomil, že jsem se neměl ptát. Prozradila by mi pravdu, kdyby někoho měla? Věděl jsem teď víc než předtím? Jediné, čeho jsem dosáhl, bylo, že jsem ještě víc podkopal naši vzájemnou důvěru.

„Jdu,“ prohlásila zjevně rozzlobená a vzápětí zavěsila. Nadával jsem si, že jsem takový hlupák. V posledních dvaceti letech jsem většinu času trávil výslechy nejrůznějších lidí, věděl jsem, kdy a jak klást správné otázky, ale teď, v případě vlastní ženy, jsem spáchal smrtelný hřích, když jsem odhalil své karty, aniž bych od ní na oplátku získal jakoukoli informaci.

Marina měla pravdu, byl jsem blázen. Opravdový blázen.

Můj plán učinit pro ni život po boku Sida Halleyho atraktivnější než život bez něj se začal odvíjet velmi nešťastně – a mohl jsem si za to sám.

*  *  *

V osm hodin jsem si znovu pustil zprávy na BBC.

V přehledu hlavních událostí byl požár odsunut na druhé místo – zastínil ho sólokapr v podobě rezignace vysoce postaveného člena vlády, jehož zachytil záznam bezpečnostní kamery, právě když se líbal se svou sekretářkou –, ale reportér v červené bundě byl stále na místě, v Middlehamu zalitém zářivým jarním sluncem. Někdo zjevně vypustil k obloze dron, aby získal letecké záběry: bylo na nich vidět tým hasičů ve žlutých přilbách, jak dohašují stáje, které ještě stále doutnaly.

„Podle dosavadních informací při požáru zahynuli tři koně,“ oznamoval reportér do záběrů zřícené střechy, „a policie vyjádřila vážné obavy o život Garyho Bremnera, dostihového trenéra, který byl naposledy spatřen v časných ranních hodinách, jak vstupuje do hořící budovy v marné snaze zachránit svá zvířata. Jakmile hasiči potvrdí, že nehrozí další nebezpečí, rozjede se naplno policejní vyšetřování požáru a pátrání po případných lidských ostatcích.“

Co jsem měl dělat?

Kontaktovat policii v Severním Yorkshiru a oznámit, že mi předchozího večera, několik hodin před požárem, Gary Bremner volal a svěřil se mi, že mu někdo vyhrožoval likvidací jeho koní?

Podle toho, co mi Gary řekl, to už beztak věděli. Prý to policistům nahlásil, ale oni ho odbyli s tím, že si všechno vymyslel. Zajímalo by mě, co si asi říkali teď. Možná bych měl počkat, jaké výsledky vyšetřování přinese. A zařekl jsem se, že ať šlo o nehodu, nebo o žhářství, o vraždu, nebo o zabití, ponechám detektivní práci výhradně na policii. Nebyli by nadšení, kdyby jim do práce strkala nos soukromá osoba, přestože jsem v minulosti vyřešil několik případů, na nichž si policie žalostně vylámala zuby.

Vzal jsem si šálek kávy a toast s máslem a odnesl si snídani do pracovny. Rozkrývání trestných činů bylo možná mou vášní a v minulosti také jediným zdrojem příjmu, ale dnes to bylo obchodování na globálních finančních trzích, co mi pomáhalo platit stále rostoucí účty za plyn. Přestože byla sobota, musel jsem stihnout ještě pár věcí před pátým dubnem, kdy končil fiskální rok.

Napadlo mě, proč se asi ve Velké Británii zdaňovací období nekryje s kalendářním rokem?

Usadil jsem se ke stolu a napsal e-mail svému makléři, v němž jsem ho pověřil, aby odprodal část mého portfolia, využil možnost slevy na dani z kapitálových výnosů a takto získané prostředky ve výši maximální povolené roční částky investoval do ISA, individuálního spořicího účtu osvobozeného od daně. Kdybych to nechal až na dobu po skončení daňového roku, bylo by příliš pozdě.

Ale práce mi trvala celou věčnost. Nedokázal jsem se dostatečně soustředit, a než jsem všechno odeslal, musel jsem si dvakrát pečlivě přečíst pokyny a opravit řadu chyb.

V duchu jsem neustále zabíhal ke dvěma hlavním tématům, která mi nešla z hlavy, a těmi byli Gary Bremner a Marina – ta především. Ti dva mi vířili v mozku jako dvě hladové hyeny slídící po kořisti, a kdykoli jsem polevil v ostražitosti, útočily na mou koncentraci, a to tak intenzivně, že jsem nakonec vzdal každou snahu o nějakou užitečnou práci. Bylo až příliš pravděpodobné, že se dopustím chyby, a chyby ve finančních transakcích se vždy prodraží.

Vrátil jsem se do kuchyně a cítil se osamělý a pod psa.

Sobotní rána obvykle představovala vrchol týdne. Dům ožíval horečnou činností: v obývacím pokoji cvičila Saskia na klavír, Marina pekla v kuchyni chleba nebo moučník a Rosie mezi nimi pobíhala jako šílená. Nikdy se nedokázala rozhodnout, zda chce být blízko Sassy, jako ve většině případů, nebo s Marinou, jíž mohlo od ruky upadnout nějaké sousto k snědku.

Jindy Marina pozvala na kávu některé z našich sousedů, zejména Tima a Paulu Gaucinovy a jejich dceru Annabel, Sassyinu nejlepší kamarádku ze školy.

Ale dnes bylo všechno jinak.

Rosie ležela v pelíšku a dívala se na mě s tázavým výrazem, jako by se ptala, kam se poděli lidé, kteří si s ní vždycky hráli.

Irští setři si obecně získali nezaslouženou pověst hloupých psů, Rosie si však jasně uvědomovala, že něco není v pořádku. V jednu chvíli ke mně přišla a opřela se mi o nohu, jako by mi chtěla poskytnout útěchu. V osmi a půl letech to už byla docela stará psí dáma. Za jejího života jsme měli dva další červené setry, jednoho staršího a jednoho mnohem mladšího než ona, ale oba zemřeli dost brzy a Rosie si nyní evidentně užívala, že středem pozornosti zůstala už jen ona sama.

Říkal jsem si, jestli Saskia nepostrádá Rosie víc než mne. A co se stane s naší milou fenkou, pokud se mi nepodaří dát rodinu znovu dohromady? A najednou mi blesklo hlavou: kašlat na Rosie! Ale co bude se mnou? Za pár měsíců mi bude padesát. Co si počnu? Nejsem už příliš starý na to, abych začínal znovu? Bože!

Pak jsem se okřikl: musím se přestat litovat. Na světě jsou horší věci, třeba uhořet při požáru.

To pomyšlení mě přivedlo k úvahám nad smrtí Thomase Cranmera, prvního anglikánského arcibiskupa z Canterbury za vlády Jindřicha VIII., který navzdory tomu, že podepsal dokumenty, v nichž se zřekl protestantské víry, byl později katolickou královnou Marií upálen jako kacíř. Ve svých posledních chvílích označil protestantství za jediné pravé náboženství, prohlásil, že se nikdy neměl zříci své víry, a na hranici vložil jako první do plamenů „provinilou“ ruku, kterou odvolání podepsal.

Bylo zřejmé, že ruce mají hlubokou souvislost s lidským životem i smrtí. A také s náboženstvím… Nakonec jsem tyto morbidní představy zahnal, udělal jsem si k obědu sendvič se sýrem a kyselou okurkou a už poněkolikáté jsem žasl nad tím, jak je úžasné moci si namazat krajíc chleba máslem pomocí obou rukou tak, že v jedné držím nůž a druhou přidržuji krajíc. Jednoruký člověk by mohl chléb honit po celé kuchyňské lince. To jsem dobře znal. Zažil jsem to stokrát.

Podíval jsem se na svou levačku. Nepochybně ke mně patřila. Mohl bych někdy uvažovat o tom, že si ji nechám znovu amputovat, i kdybych tím měl zachránit vlastní manželství?

Snědl jsem sendvič a zapnul televizi, abych se podíval na polední zprávy BBC.

Požár stáje v Middlehamu se mezitím propadl ještě níž v pořadí událostí, především proto, že se nestalo nic nového, o čem by se dalo informovat – příčina požáru byla stále neznámá a Gary Bremner se neobjevil.

Znovu mě napadlo, zda bych neměl zavolat yorkshirské policii. Možná později.

Přepnul jsem na jiný kanál, abych se podíval na dostihy v Doncasteru.

Poslední březnová sobota nebo první sobota v dubnu byla v Doncasteru tradičně zahajovacím dnem britské rovinové sezony. Dnes, ve světě ovládaném sázením, se rovinové dostihy běhají na „univerzálních“ pískových drahách po celou zimu. Doncaster přesto zůstal prvním mítinkem v roce, který se běhá na trávě, a jeho hlavním tahákem je Lincolnský handicap. Televizní stanice, kterou jsem sledoval, z toho dělala velkou událost.

Před začátkem dostihů odvysílala reportáž o požáru v Middlehamu, při níž moderátoři s vážnými tvářemi vzdali hold bývalému žokeji a pozdějšímu trenérovi Garymu Bremnerovi a zdůraznili, že podle všeho zahynul hrdinskou smrtí při pokusu zachránit své koně.

Uvedli také jména tří z nich, o nichž se vědělo, že požár nepřežili. Kůň jménem Kicking Rupert mi byl povědomý, protože pouhé dva týdny předtím skončil druhý ve Zlatém poháru v Cheltenhamu. Byl to mohutný a nebojácný šiml, u diváků na dostizích velmi oblíbený, Garyho nejlepší kůň. Taková škoda.

Zazvonil mi telefon a já ho zvedl v naději, že to bude Marina. Ale nebyla to ona.

„Tak teď už mi věříš?“ zeptal se pisklavý hlas severoanglickým přízvukem.

Kapitola 4

V neděli ráno jsem odložil Rosie u Charlese doma a vyrazil na tři sta kilometrů dlouhou cestu na sever, do města Middleham v oblasti Yorkshire Dales.

V duchu jsem zabloudil zpátky ke krajně podivnému telefonátu, který jsem měl s Garym Bremnerem předchozí odpoledne.

„Tak teď už mi věříš?“ zeptal se.

Docela mě to šokovalo, ale zachoval jsem klidný tón. „Policie si myslí, že jsi mrtvý.“

„A pro mě je lepší, když si to bude myslet dál.“

„Proč?“

„Protože pak možná začnou vyšetřovat, kdo zabil moje koně.“

„To budou vyšetřovat tak jako tak, pokud šlo o úmyslně založený požár.“

Zasmál se. „Žhářský úmysl nedokážou. Tohle neprovedli žádní pitomí amatéři. Na místě se nenajde žádný prázdný kanystr od benzinu ani otevřená krabička s pevným podpalovačem jako předmět doličný. Někdo prostě hodil zapálenou sirku nebo cigaretu do sena a bác, už to hořelo. Uvidíš, že to tak bude. Vyšetřovatelé dojdou k závěru, že požár způsobila náhoda nebo neopatrnost. Někdo z mých hloupých zaměstnanců kouřil tam, kde neměl, možná dokonce došlo k samovznícení sena. To se může stát, pokud není patřičně prosušené, víš?“

Věděl jsem to. Zemědělci byli opakovaně varováni před rizikem požáru, ale obvykle se to týkalo čerstvě sklizeného sena, ne loňských zásob teď v březnu.

„Co chceš podniknout?“

„Chvíli se budu držet v pozadí. Ale pořád tě tady potřebuju.“

„Kde tady?“

„To tě nemusí zajímat. Pokud nevíš, kde jsem, nemůže tě policie obvinit ze zatajování informací.“

Neměl bych aspoň ohlásit, že je naživu? O tom jsem přece věděl. A policie byla pravděpodobně schopna vypátrat jeho polohu podle signálu mobilního telefonu.

„A co ostatní koně? Ti, co přežili?“

„Co s nima?“

„Na ty už dohlížet nemusíš?“

Znovu se zasmál. „A kde bych to podle tebe asi tak měl dělat? Viděl jsi, co zbylo z mojí farmy? Všichni budou muset jít někam jinam a pravděpodobně už šli. Kolegové trenéři z Middlehamu se kolem nich určitě celý den rojili jako včely kolem hrnce medu a snažili se je ulovit pro sebe. Zvlášť když si všichni myslí, že jsem po smrti.“

„Ale až se znovu vynoříš, tak je snad všechny zase dostaneš zpátky, ne?“

Odmlčel se.

„Nejsem si úplně jistý, jestli je chci. Zatím rozhodně ne.“

„Tak co tedy chceš?“

„Chytit ty hajzly, co to udělali. Chytit je za koule, přibít je za ně k plotu a nechat je tam, dokud neshnijou.“

Vzpomněl jsem si na bývalého severoirského teroristu, na nějž jsme já a Charles v minulosti bohužel narazili. Ten člověk s oblibou přibíjel své oběti k podlaze a nechával je umřít žízní. Už jen při tom pomyšlení jsem se otřásl.

„Máš aspoň tušení, kteří hajzlové to mohli udělat?“ uhodil jsem na Garyho.

„Řeknu ti to, až sem přijedeš.“

„Ty jsi si nějak jistý, že se u tebe objevím.“

„Samozřejmě, že se objevíš. Copak nechceš zjistit, kdo mi zabil koně? Sid Halley, kterého znám, by takovou příležitost nepromarnil.“

Nejspíš už jsem nebyl ten Sid Halley, kterého znal.

Poté co jsem kvůli zranění ruky musel přestat jezdit, mě zaměstnala detektivní agentura, ovšem jen proto, že její majitel byl blázen do dostihů.

V hloubi duše jsem věděl, že mi tu práci nabídli spíš ze soucitu k někdejšímu žokejskému šampionovi, který se zmrzačil, než v očekávání, že budu odvádět skutečnou detektivní práci. Teprve až co se na scéně dramatickým způsobem objevil Charles Roland, ocitl jsem se v situaci, kdy mi nezbyla jiná možnost než se pustit do vyšetřování. Navíc jsem zjistil, že pro to mám vlohy.

Překážkoví žokejové jsou známí tím, že se nevyhýbají riziku – bez toho by nikdy nic nevyhráli – a já jsem zaujal stejný přístup i při pronásledování zločinců, aniž bych si dělal bůhvíjaké starosti o vlastní bezpečnost. A to do té míry, že jsem si tím dokonce získal jisté jméno. Ve zločineckém podsvětí se rychle rozkřiklo, že pokoušet se bránit Sidovi Halleymu ve vyšetřování násilnými prostředky je kontraproduktivní – čím bezohledněji jste na něj útočili, tím tvrději po vás šel.

Věci se změnily teprve v okamžiku, kdy do mého života vstoupila Marina, protože zločinci se začali místo na mě zaměřovat na ni. Já jsem fyzická zranění dokázal snášet dobře, po tolika pádech při dostizích jsem si na ně zvykl, ale nemohl jsem jen tak stát se založenýma rukama a dívat se, jak někdo rozbíjí hlavu mé přítelkyni.

A tak jsem pověsil detektivní práci na hřebík a trávil čas za psacím stolem, kde jsem riskoval pouze své peníze, nikoli vlastní zdraví a životy svých blízkých.

Z této dobrovolné izolace jsem vystoupil pouze jednou, abych se vypořádal s oním irským teroristou, a pak jsem se zase hned vrátil k poustevnickému způsobu života. Tak si to přála Marina, aspoň to říkala nahlas a taky dost často. Celou dobu mě přesvědčovala, abych kvůli její a Saskiině bezpečnosti s prací soukromého detektiva přestal.

Poslechl jsem ji.

Jenže tím se ze Sida Halleyho stal poněkud nudný patron a teď mě Marina ke všemu opustila. Bylo by pro ni coby partnerku přitažlivější, kdyby se Sid Halley vrátil k riskantnímu a dobrodružnému životu supermana, živoucímu ztělesnění pravdy, spravedlnosti a naděje?

Existoval jen jeden způsob, jak to zjistit.

„Dobře, přijedu,“ řekl jsem a přemýšlel, jestli nedělám chybu. „Ale nic neslibuju. Pokud budu mít pocit, že by bylo vhodnější, aby se vyšetřování ujala policie, necháme to na ní, ano?“

„Jseš zlatej.“

Skoro jsem slyšel, jak se do telefonu usmívá.

„Jak tě najdu?“

„Jak dobře se vyznáš v Middlehamu?“

„Vůbec. Byl jsem tam jen párkrát, dokud jsem ještě závodil, ale od té doby ani jednou.“

„Dojedeš na náměstí a budeš pokračovat podle ukazatelů na Coverham. Zhruba dvanáct set metrů za městem je po pravé straně velký rybník. Říká se mu Pinker’s Pond. Nemůžeš ho minout. Sejdeme se tam v poledne. Jaké máš auto?“

„Tmavě modrý Discovery Sport.“

„Pořád s tou milionářskou poznávací značkou?“

Před několika lety mi Marina v náhlém pominutí smyslů pořídila poznávací značku na přání. Kombinace MYS 1D stála menší jmění a ona pak pokoutně umístila mezeru mezi znaky tak, aby z toho vyšlo MY S1D – můj Sid.

„Jak to víš?“ podivil jsem se.

„Už jsem povídal, že tě sleduju. Ta značka je hrozně nápadná. Nemůžeš přijet v něčem jiném?“

Napadlo mě, že na příjezdové cestě zahálí Marinino auto. „Moje žena má šedou škodu. Pokud od ní najdu klíče.“

„Perfektní. Přijeď škodovkou. Zaparkuj ji u rybníka někde dál od silnice a já si tě najdu. Hlavně ať tě nikdo nevidí. Zkus se nějak zamaskovat. Nechceme přece ty grázly zbytečně vyplašit, že?“

Pomyslel jsem si, že to zbytečně dramatizuje, ale když jsem o půl dvanácté vjížděl Marininou šedou škodou do Middlehamu, měl jsem na očích tmavé brýle a čepici staženou do čela. Klíče od vozu jsem našel díky dárku, který jsem dal manželce k Vánocům – elektronickému sledovacímu přívěsku NeverLoseIt, úžasné nové věcičce, která člověku usnadňuje hledání osobních věcí. Marina klíčky od auta věčně někam odkládala a nemohla je pak najít. Jedny jsme dokonce nadobro ztratili, a tak jsem jí dal jasně červený kožený přívěsek na klíče s čidlem NeverLoseIt, abychom nepřišli i o ty druhé.

Tentokrát nechala klíčenku v horní zásuvce toaletního stolku a aplikace NeverLoseIt mě zavedla přímo k ní. Bál jsem se, že mi ukáže, že klíče odcestovaly do Fríska, ale moje obavy byly zbytečné.

Projel jsem škodou přes široké dlážděné náměstí v Middlehamu, kde právě probíhal nedělní trh a mezi dvěma řadami pestrobarevných stánků se hemžila spousta lidí.

Stáhl jsem si čepici ještě víc do čela.

Večer předtím jsem si na internetu vyhledal zajímavosti o městě. Po normanské invazi v roce 1066 daroval Vilém Dobyvatel rozsáhlé pozemky v této oblasti svému bratranci Alanu Rufusovi a město samotné bylo zapsáno do Domesday Book, podrobného majetkového soupisu anglických panství a obcí pořízeného roku 1086. Ale význam města vzrostl teprve na sklonku dvanáctého století se stavbou middlehamského hradu. Středověký hrad zůstává dodnes jeho dominantou, třebaže z hradních budov zbyly vesměs jen ruiny bez střechy.

Hrad i město se staly významným obchodním a politickým centrem, zejména za života krále Richarda III., který v Middlehamu strávil mnoho let během svého dětství a dospívání a sňatkem s dcerou bývalého majitele hrad později vyženil.

Po Richardově porážce a smrti v roce 1485 se hrad stal majetkem vítězného Jindřicha Tudora a zůstal ve vlastnictví koruny, dokud jej v roce 1604 král Jakub I. neprodal. V té době však již byla celá stavba značně zchátralá.

První zmínka o Middlehamu jako významném středisku chovu a tréninku dostihových koní, kterou jsem našel, pochází z roku 1765. Dnes je v městečku a jeho okolí tolik stájí, že se mu někdy přezdívá Newmarket severu.

Minul jsem hrad a vyjel z města vzhůru do kopce po Coverham Lane. Tréninkové dráhy zůstaly po mé pravici a u rybníka Pinker’s Pond jsem sjel ze silnice. Pro jistotu jsem pokračoval ještě kus po polní cestě, dokud nebyla škodovka částečně skrytá před zraky kolemjdoucích za řadou nízkých stromků.

Gary pořád nikde.

Čekal jsem a čekal.

Minulo poledne a nepolapitelný pan Bremner se stále neobjevoval.

Ve čtvrt na jednu zastavil kousek za mnou starý otlučený Ford Escort. Konečně, pomyslel jsem si… ale Gary Bremner to nebyl.

Ve zpětném zrcátku jsem sledoval, jak řidič vystoupil z auta. Otočil se ke mně zády, aby se vymočil, pak se opřel o zadní blatník a zapálil si cigaretu.

Seděl jsem, čekal dál a už jsem začínal litovat, že jsem vyrazil z domu tak brzy.

Zkusil jsem Garymu zavolat, ale bez úspěchu: Volaný účastník je dočasně nedostupný. Zkuste to prosím později.

Nakonec muž za mnou dokouřil, nasedl do otlučeného fordu a odjel. Znovu jsem na polní cestě osaměl.

Jak dlouho mám ještě čekat?

V půl druhé už jsem byl docela netrpělivý. A taky jsem měl hlad. Rozhodl jsem se, že počkám ještě čtvrt hodiny. Pokud se Gary do té doby neobjeví, půjdu se podívat na jeho vyhořelé stáje a vrátím se domů. Možná také kontaktuji policii.

Chvíli jsem si zdřímnul, takže jsem Garyho vůbec neviděl přijíždět, ale najednou otevřel dveře na straně spolujezdce a rychle nasedl vedle mne.

„Dal sis načas,“ podotkl jsem.

„Promiň, Side. Pořád jsem nemohl proklouznout ven.“

„Odkud?“

„Z domu.“

„Myslel jsem, že se schováváš.“

„To ano. Mám nahoře v zahradě něco jako letní altán. Ukrytý mezi stromy. V noci na dnešek jsem tam přespal.“

„Tak jak to, že jsi nemohl proklouznout?“

„Protože policajti celé ráno prohledávali můj dům. Nemohl jsem odejít, aniž by mě viděli.“

„Prohledávali tvůj dům? Proč?“

„Nevím. Asi mě hledají, zvlášť když mě nenašli v troskách stájí.“

„Jsi blázen. Musíš je kontaktovat.“

„Snad. Ale později.“

„Ví tvoje rodina, že jsi naživu?“

„Já žádnou rodinu nemám. S Emmou jsme se rozvedli už před lety.“

Byl bych mu vděčný, kdyby se o rozvodu nezmiňoval.

„A co děti?“

„Máme dvě, kluka a holku. Tehdy to byli teenageři, z rozvodu však vinili mě. Odešli s Emmou s tím, že už mě nikdy nechtějí vidět. A to taky dodrželi. Už je to skoro deset let.“

„Ale určitě se o tebe pořád bojí.“

„Spíš mají radost.“ Krátce se zasmál. „Většinu našeho manželství si Emma přála, abych zdechnul.“

„Proč děti vinily z rozvodu jen tebe?“ nechápal jsem.

„Protože mě načapaly, jak na seníku šoustám jednu stájnici. Zatepla to běžely žalovat matce. Byla to ode mě pitomost, to nezapírám. Takový náhlý impulz. Ta holka mi to sama nabídla a já souhlasil, ale nebylo to nic vážného, dokud z toho naše děcka neudělaly aféru. Stejně jsem měl manželství s Emmou plné zuby. Upřímně řečeno, byl jsem rád, že jsem zase volný. Asi by bylo fajn zůstat v kontaktu s dětmi, ale je mi to jedno, zvlášť když se ke mně tehdy zachovaly tak hnusně. Všem jim vzkazuju: pá pá.“

Bylo to smutné. Mne samotného myšlenka, že bych už nikdy neměl vidět svou milovanou Saskii, naplňovala děsem a hrůzou.

Gary otočil hlavu a vyhlédl z okénka, jako by se chtěl ujistit, že Emma a jeho děti tam někde nečíhají a nenakukují dovnitř do auta.

„Co teď hodláš dělat?“ zeptal jsem se ho. „Zrekonstruuješ stáje?“

„Možná. Ještě nevím.“

„Byl jsi pojištěný?“

„Jo, samozřejmě. Měl jsem pojištěné budovy i ušlý zisk.“

„A co koně?“

„Ty jsem nepojišťoval. Nejsou mí. Záleží na majitelích, jestli je pojistili, ale pochybuju. Rupert možná pojištěný byl, ostatní ne. Pojištění překážkových koní je šíleně drahé.“

Podíval se na mou levou ruku.

„Slyšel jsem, že máš novou lapačku,“ podotkl. „Funguje?“

Zvedl jsem ji a zahýbal prsty.

„Takže je mi vše odpuštěno?“

„Nikdy jsem ti nic nevyčítal. Byla to nehoda.“

„Taky jsem ti mohl přistát na ksichtu.“

Byla by to horší varianta? Možná ani ne, samozřejmě pokud by mě nezabil.

„Kdy hodláš promluvit s policií?“ zeptal jsem se ho.

„Až potom, co si promluvím s tebou.“

„Dobře. Tady mě máš. O čem chceš mluvit?“

Posunul se na sedadle a podíval se mi přímo do očí.

„Side, někdo se snaží udělat z dostihů frašku.“

„Jakým způsobem?“

„Všemi možnými způsoby a zdá se, že jsem jediný, kdo to vidí. Kvůli tomu mi taky žháři podpálili stáje. Aby mě donutili držet hubu a krok, ale k tomu mě nedonutí. Proto to musíš rozlousknout dřív, než mě definitivně oddělají. Uděláš to pro mě, že jo?“

Skoro žadonil a znovu se ohlédl přes rameno, jako by se ujišťoval, že na zadním sedadle nikdo neposlouchá. Byl zjevně velmi vyděšený.

„No tak, Gary,“ řekl jsem. „Potřebuju vědět víc než jen tohle. Pro začátek mi pověz, kdo ti zapálil stáje a co dalšího ti lidé dělají, aby z dostihů udělali frašku?“

„Nevím, kdo to udělal.“

„Musíš mít nějaké podezření.“

Zavrtěl hlavou.

Byl jsem už trochu rozladěný a pomalu jsem si začínal myslet, že moje cesta na sever byla naprostá ztráta času.

„Tak před kým se schováváme? Proč se scházíme tady v yorkshirské pustině? A kdo jsou ti hajzlové, o kterých jsi včera mluvil?“

Změřil mě pohledem. „Agenti,“ řekl nakonec.

Málem jsem se rozesmál.

„Jací agenti? Realitní? Tajní? To ti snad zapálil stáje James Bond?“

Teď už jsem se doopravdy smál, zato Gary ne.

„Zasraní agenti zastupující žokeje,“ odpověděl vážně a nenávistně.

V dobách mé aktivní dostihové kariéry byli žokejové, kteří měli své vlastní agenty, velkou vzácností. Práci jsme si obvykle sháněli sami nebo jsme se spoléhali na „svého“ osobního trenéra, který pro nás dojednával starty na dostizích. Většina nejlepších jezdců té doby pracovala v zaměstnaneckém poměru pro určitou stáj, jako ostatně i já. Můj hlavní úvazek spočíval v tom, že jsem jezdil koně z této stáje. Pouze v případě, že žádný z domácích koní nezávodil, jsem mohl přijmout jízdy od jiných trenérů, například když měli dva koně ve stejném dostihu nebo jejich dostiháci běželi ve stejný den na více závodištích. Tento systém snad na první pohled vypadal chaoticky a nesmyslně, ale fungoval, mimo jiné proto, že tehdy stačilo oznámit, že žokej bude startovat, pouhou hodinu před začátkem dostihu. Proto nebylo neobvyklé, že když se člověk dostavil na závodiště s předstihem a narazil na trenéra, který potřeboval výpomoc, mohl si v podstatě náhodou zajistit start v dostihu.

Avšak od té doby, co byly zavedeny počítače a vznikla povinnost přihlásit jezdce do překážkového dostihu nejméně den předem, se staly podobné náhodné jízdy vzácností a obvykle k nim docházelo pouze v případech, kdy se přihlášený žokej v den dostihu zranil. Vzhledem k tomu, že se ve Velké Británii každoročně koná přes deset tisíc dostihů s přibližně devadesáti tisíci účastníky a každý žokej se musí přihlásit aspoň den předem, často dokonce dva, bylo pochopitelně nutné vyvinout lepší systém přiřazování jezdců ke koním. A tento systém v podstatě vynalezli agenti žokejů.

Z nějakých čtyř set padesáti profesionálních žokejů s licencí, kteří v současné době závodí, má téměř osmdesát procent agenta, včetně těch nejlepších.

Takový agent je obvykle neviditelný a na dostihy chodí málokdy, pokud vůbec. Život tráví na telefonu, v jednom kuse volá trenérům i majitelům koní, snaží se zjistit, které koně pošlou do dostihů, a zamluvit je pro své žokeje.

Přihlášky podává trenér zpravidla pět nebo šest dní před dostihem, u některých významných podniků to však může být mnohem dříve: přihlášky na Epsomské derby se například posílají zhruba s osmnáctiměsíčním předstihem, v době, kdy jsou přihlašovaní koně teprve neobsednutí ročci a mnozí z nich možná ještě nemají ani jméno.

Koně mohou být někdy přihlášeni v jeden den do několika dostihů. Trenér si poté projde ostatní přihlášky do každého takového dostihu a na jejich základě se rozhodne, do kterého z nich svého koně opravdu pošle, aby měl co největší šanci na výhru. Nakonec trenérovi zavolají agenti a nabídnou mu jako jezdce některého ze svých žokejů. Tak měl aspoň celý systém fungovat.

„Co tě na agentech tolik rozčiluje?“ podivil jsem se.

„Jsou to namyšlení pitomci.“

„V jakém smyslu?“

„Říkají mi, jak mám dělat svou práci, a ještě za to chtějí peníze. Ale já jim nedám ani prd.“

Možná raději zaplatit měl.

„A tak ti jeden z těchhle agentů podpálil stáje, protože jsi mu nechtěl platit?“ Bylo to trochu přitažené za vlasy.

„A taky proto, že jsem nehodlal připustit, aby mi nařizoval, kde a kdy mají moji koně startovat a jestli mají vyhrát, nebo ne.“

To už bylo vážnější.

„Ještě toho nevíš ani polovinu,“ pokračoval Gary. „V britském dostihovém sportu probíhá válka o to, kdo ho ovládne. Nejen tady v Middlehamu, ale po celé zemi. Ty svině se snaží zmanipulovat dostihy ve svůj vlastní finanční prospěch; jde o miliony, možná desítky milionů ročně. Člověku z toho vstávají vlasy na hlavě, jenže se zdá, že jsem jediný, komu došlo, co se tady děje.“