<Děleno nulou>

<Jakub Lulek>

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Solis,

Příkop 4, Brno 602 00

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelstvi.solis@email.cz

První elektronickou publikaci,

v pořadí 118. e-knihu v edici SOLIS,

první elektronické vydání.

Autor © Jakub Lulek

Korektura, redakce a sazba:

Eva Slavíková, Monika Kurucová

Obálka: JPolc_Design

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí

být kopírována či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN

978-80-53064-89-7 (epub)

978-80-53064-90-3 (PDF)

Anotace

Máloco může být lepší než být mladý, bohatý a bez závazků, nemám pravdu? Mít všechny peníze jenom pro sebe, užívat si volného času podle svého a svádět dámy vlevo vpravo. Není to tak těžké po pár skleničkách drahého pití a svezení v rychlém autě. Člověk nemusí být ani takový krasavec, aby to zabralo v devadesáti procentech případů.

No a pak je z toho pár nocí zábavy a tklivé rozloučení se slovy: „Ještě ti zavolám“, která nikdy nic neznamenají. Ona se stydí, že se dala tak lehko a já už mám vyhlédnutou půvabnější náhradu.

Kdo by se v dnešní době zdržoval závazky? Se všemi těmi krizemi a válkami, přivést na takový svět dítě je dost nezodpovědné, ne? Na tyhle věci se myslí až po čtyřicítce, když už začnou biologické hodiny tikat moc nahlas na to abyste je schovali pod peřinu a spali dalších pár let klidně dál. To je moje filozofie. Dámy jsou milé ale nahraditelné. Ještě žádná z nich nebyla dost výjimečná na to, aby mě donutila tenhle názor změnit.

„Občané, přátelé, vlastenci.

Velitel našich ozbrojených sil, generál-major Foltyna, mne informoval, že dnes, v devět hodin a třicet minut, jednotky Rudé armády překročily demilitarizovanou zónu a narušily naši východní hranici, několik kilometrů od obce Petrovce. Byl jsem rovněž informován, že naše armáda je připravena střetnout se s tímto kriminálním a zákeřným útokem, jímž sovětští vůdci znova dokázali, jak málo můžeme věřit jejich slovům a zárukám. S těžkým srdcem, ale s neochvějnou důvěrou v charakter a odvahu našeho českého a slovenského národa tímto apeluji na každého z vás, muže, ženu, chudého, bohatého, starého či mladého, Čecha nebo Slováka.

Jsme národem železné vůle, pevného odhodlaní a bojovného ducha, který plane nejsilněji, když se cesta vpřed zdá tmavá a beznadějná. Tato republika povstala z ruin Rakousko-uherského impéria, pod jehož jhem jsme trpěli tři sta let. Vybojovali jsme si ji vlastní krví a utrpením a náš národ, národ Jana Lucemburského, Jana Žižky a Rastislava Štefánika, se nikdy nezalekl obětí na oltáři svobody. Byl zakalen v ohni nacistického útlaku a světové války a nenechal se obelhat ani zotročit komunistickými zrádci a Stalinovými katy, když se v únoru roku 1948 pokusili nad ním chopit moci. Vykročil mužně a sebevědomě do nové doby a stal se majákem svobody a úspěchu v moři útlaku a hladomoru, kterým krvavé Sovětské impérium zaplavilo Evropu.

Přátelé! Historie po vás nežádá nic menšího, než abyste se zachovali se stejnou rozhodností a odvahou a cílevědomostí jako vaši otcové, dědové a pradědové, abyste vykročili na tutéž temnou a nejistou stezku s plamenem v srdci a zbraní v ruce. Protože víte, stejně jako oni, že svoboda není zadarmo, a pokud povolíte v její obraně jen na okamžik, přijdete o ni navždy. Jsme, abych citoval ministerskou předsedkyni Margaret Thatcher, štítem západní demokracie proti železné pěsti Sovětského komunismu. Naše role je těžká, ale ne osamělá. Neposlouchejte pochybovače a zrádce, kteří se pokoušejí vzkřísit mýtus Mnichovské zrady, naši spojenci ve Francii a Velké Británii pro nás budou krvácet stejně, jako jsme my krváceli za ně. Naše věrnost a odvaha nebyla zapomenuta. Oči svobodného světa se upírají naším směrem, a my ho nesmíme zklamat.

Vlastenci, lidé nepoddajného českého a slovenského národa! Každý z nás zná svoji povinnost. Svoboda naší země je v ohrožení! Rudé nebezpečí je v pohybu, sovětské hordy se znova pokoušejí připravit nás o naši svobodu! Ale my jim ukážeme, že jediný způsob, jak nás o ni připravit, je vyrvat ji z našich mrtvých rukou. Budeme bojovat na hranicích, budeme bojovat v lesích, budeme bojovat v horách, budeme bojovat na našich rozkvetlých polích i v ulicích měst a nikdy se nevzdáme. A pokud, i když tomu ani na okamžik nevěřím, jako už se stalo v nešťastných letech Hitlerovy světové války, tato země nebo její velká část padne do rukou našich nepřátel, stejně jako tehdy budeme pokračovat v boji, bok po boku s našimi spojenci, dokud Spojené státy americké, se vší vahou své industriální a vojenské kapacity, nepřispěchají na pomoc v našem společném boji proti sovětskému zlu.“

(projev prezidenta Československé republiky,
generálmajora Richarda Svobody, CBE, VC, L.d’H., Řád Bílého lva,
5. listopadu 1983)

Kapitola Jedna

Dorazil jsem, právě když se zábava začínala hezky rozjíždět. U vchodu pokuřovala společnost stálých hostů, vystrojených na lov a otáčejících hlavy po každé sukni, která vstoupila do dveří. Byli tak stálí, že jsem je už znal křestními jmény. Pozdravili jsme se posunkem, ustoupili mi z cesty a já rozrazil dveře. Atmosféru jako obvykle zatěžoval hustý kouř z cigaret a doutníků, hráli Bee Gees a na vyvýšeném pódiu se tančilo jako o závod. Protlačil jsem se k baru, mávnul na volného barmana a objednal si Four Roses do velké sklenice s ledem. Když přede mnou promptně přistála, beze spěchu jsem si připálil.

Nalevo i napravo jsem měl pánskou společnost, ale o dvě místa nalevo se o pult nedbale opírala docela hezká tmavovláska ve třpytivých šatech na ramínka. Vedle ní sedící postarší gentleman by jistě velice ocenil být její společností, ale ona ho víceméně ignorovala. Kouřila dlouhou Virginia Slim a tvářila se málem ospale, jako kdyby jí nevyšlo rande nebo se ukázalo jako totální krach. Pousmál jsem se, znova si zavolal barmana a prohodil: „Ta dáma, ať pije, co pije, řekněte, že je to na mě, ano?“

Začal jsem zlehka a čekal, jak se situace vyvine. Dáma si poručila Bacardi a ani se po mně neohlédla. Nezoufal jsem, napil se rovněž a dal tomu trochu víc času.

Pán po mojí pravici, s oblekem, za který by se nestyděl ani ten nejdražší římský gigolo, se ohlédl a málem spadl ze stoličky, jak se hrnul přivítat právě příchozí zrzku ve tmavozelených večerních šatech. Posunul jsem se tedy na jeho místo a to moje bylo okamžitě plné.

Tmavovláska si objednala ještě jednu sklenici, rozdrtila cigaretu v popelníku a chystala se mi ztratit v davu tanečníků, kteří si potřebovali od tance chvíli odpočinout a doplnit tekutiny. Já si ji ale nenechal uklouznout.

„Můžete si dát i něco ostřejšího, jestli chcete. Nebo si něco objednáme spolu,“ nabídl jsem, když jsem ji dohnal. Až nyní se po mně ohlédla a několik vteřin si mě přeměřovala. Měla zkoumavé černé oči a jemně tvarovaný nos, který se mi moc líbil.

„Tak dobře. Ale na někoho tady čekám, abyste věděl,“ opáčila.

Pokrčil jsem jenom rameny. „Jakmile se objeví, nebudu vás zdržovat. Dělá ale chybu, že vás nechává čekat.“

Lehce se pousmála, což bylo velmi dobré znamení. Vzal jsem ji jemně za paži a nějakým zázrakem nám našel volný stůl. Neměli jsme úplné soukromí, ale na to jsem byl zvyklý.

Měla zajímavé rysy v obličeji a na můj vkus velká ústa. Líbila se mi její postava; ani příliš štíhlá, ani příliš vysoká, tak akorát vyspělá, což její šaty jenom krásně podtrhly. Usmál jsem se na ni v ústrety.

„Budeme chtít tančit, abychom si ukrátili to čekání?“ zeptal jsem se. Zavrtěla hlavou, nasadila mezi rudé rty novou Virginia Slim a já jí připálil.

„Kdepak, určitě ne takhle na veřejnosti. Jenom bych se ztrapnila,“ protáhla.

Já se uchechtl a popíchl ji: „Nevidím tady žádné profesionální tanečníky, je to přece jenom zábava, ne? Nikdo vám tady nedá známku od jedné do deseti.“

Znova se usmála, a nyní přitom ukázala své lehce nerovné bílé zuby.

„A co vy? Jste tady sám, nebo taky na někoho čekáte?“ vypálila zpátky.

Zdlouhavě jsem si připálil vlastní dunhillku a opáčil: „Hledám společnost, abych nebyl za takové romantické noci sám. Možná jsem čekal právě na vás, krásná dámo.“

Zasmála se, nyní už nahlas.

„Copak, máte moc práce se seznámit? Všichni mají poslední dobou moc práce,“ poznamenala.

Přikývl jsem a povzdechl si. „To víte, nějak si musím na svůj volný čas vydělat. Hodiny a hodiny přebírání papírů, ale odměna je o to sladší. Dáme si tedy něco ostřejšího? Co byste řekla nějakému koktejlu?“

„Ráda,“ souhlasila.

Prohodil jsem: „Držte mi místo, jsem hned zpátky,“ a vydal jsem se k baru. Koupil jsem jí mátový julep, více bourbonu, méně sirupu, a sám si dal velký Old Fashioned, méně sirupu. Barman se otáčel a během dvou minut už přede mnou obě sklenice stály. Musel jsem je chránit vlastním tělem, ale spokojenost mojí dámské společnosti za to ve výsledku stála.

„Je to vážná známost? Vdaná nejste, nevidím prstýnek,“ podotkl jsem, když jsem svlažil rty.

Ona se dál usmívala a pokývla hlavou ze strany na stranu: „To nejsem, ale byli jsme domluveni na schůzku. Ráda bych to dodržela.“

„To vás ctí – dáma, která trvá na svém slovu. Ale nechává vás čekat nějak dlouho, nemyslíte?“ poznamenal jsem, ona se rychle rozhlédla a povzdechla si. Já udělal to samé a zachytil, jak se zrzka hrne na parket, se svým ne tak nadšeným partnerem v závěsu. Já bych tak neochotný určitě nebyl.

„Jestli by se neukázal, jsem ochotný ho zastoupit. Máme před sebou celý večer a pak… Mám tady vůz, rychlý a stylový,“ pochlubil jsem se, znova mě zkoumala pohledem, ale já se akorát uvolněně napil drinku. Hrál další hit Bee Gees a já vážně začal tu kapelu nenávidět. Zdálo se, že mají v repertoáru jeden a ten samý song, akorát mění pozice slov „love“ a „baby“, aby každá zněla jedinečně. Doufal jsem, že se hudební výběr v průběhu večera změní, zvláště když stoupající hladina alkoholu značně utlumí pohybové schopnosti méně trénovaných hostů. Pak možná tmavovlásku přesvědčím, aby si zatančila.

A měl jsem pravdu; po desáté hodině začali The Beatles a Bob Marley. Pro tmavovlásku nikdo nepřišel a ona se zatvářila mírně zklamaně. Já toho okamžitě využil a vytáhl ji na parket. Ani se tomu už po několika sklenicích příliš nebránila a nechala mě vzít ji kolem pasu.

„Přece byste nezůstala sama, ne? To by nebyla zdaleka taková zábava,“ pošeptal jsem jí.

Zavrtěla se a polohlasně odvětila: „Jenom na jednu noc? Ani nevím, jak se jmenuješ.“

„Martin,“ odpověděl jsem.

Ona vydechla: „Eliška,“ a zavěsila se do mě pevněji. Zrzka v zeleném měla obdivuhodnou výdrž a skoro neopustila parket, zato její partner se zdál v posledním tažení. Několikrát nás málem srazila, jak moc byla zaujatá tancem, a musel jsem rovněž uhýbat její ruce s hořící chesterfieldkou, kterou se při tanci divoce rozháněla. Očividně si velice užívala.

O půlnoci na Elišku začínal alkohol doléhat; usmívala se při každém slově, které jsem s ní prohodil. Rozzářila se a líbila se mi o to více, dokonce mi dovolila ji políbit a ujistit se, že její zadeček je právě tak pevný a kulatý, jak vypadal od pohledu. Nespěchal jsem ale a do ničeho ji netlačil. Nemusel jsem, o hodinu později se už moc ráda chtěla svézt v mém rychlém a stylovém voze.

„Pojedeme ke mně, ano? Mám tam pohodlnou postel a ráno ti udělám výbornou snídani,“ sliboval jsem.

Položila mi hlavu na rameno a vydechla: „To je to poslední, na co myslím. Mám hrozný hlad už teď!“

Pomohl jsem jí ze dveří a vedl ji k autu. Neměla nejjistější krok, ale dál se usmívala a její černé oči hravě jiskřily. Naštěstí jsem parkoval hned za rohem, kde se můj zlatý sedan tiskl za boubelatým Roverem P5 a nějak se k němu zezadu ještě vešel masivní, bledě modrý Lincoln Continental s francouzskou poznávačkou. Jeho zavazadelník málem zablokoval vjezd do boční ulice, ale naštěstí to zatím nikomu nevadilo.

Otevřel jsem dveře spolujezdce a pomohl Elišce se usadit a připoutat. Líbali jsme se a ona chtěla, abych se potěšil jejími ňadry. Rád bych je osvobodil z jejích šatů hned na místě, ale nedostal jsem k tomu příležitost.

„Ne, já budu řídit, jsem úplně střízlivá, ano? Ani na moje autíčko nesáhneš, na to zapomeň!“ rozkřikl se ženský hlas tak náhle, až jsem se udeřil do rámu dveří. Byla to zase zrzka v zeleném, rázně se potácející po chodníku, se svým pánským doprovodem, snažícím se ji zachytit za rámě. „Jestli se bojíš, tak běž pěšky!“

Zavadila o dveře a přivřela je na mě, když jsem se pokoušel narovnat. Nepřekvapilo mě vlastně, že ohromná americká jachta s velkým chromovaným křížem ve znaku patří jí. Její přízvuk byl něco mezi Scarlett O’Harovou a Samem Elliottem.

„Molly, počkej! Jedu s tebou!“ křikl za ní gentleman v obleku gigola, ale uťalo ho hromování lincolnova osmiválce. Málem přeskočil kapotu, aby mu jeho rande neujelo.

„Počkáme, až všichni blázni odjedou, co říkáš?“ prohodil jsem k Elišce, zatímco jsem to divadlo sledoval. Pozorovat lincoln vyjíždět bylo jako pozorovat USS John F. Kennedy nastavovat se proti větru. Měl jsem strach, jestli nás přitom zrzka nesmete ze silnice, ale zvládla ten doslova vojenský manévr s dostatečnou bravurou. Až když se hluk amerických svalů vytratil v ruchu nočního velkoměsta, sedl jsem za volant. Eliška zavřela oči a položila mi hlavu na rameno.

„Budeme spolu i zítra? Nevím, jestli se mi bude chtít z postele,“ zeptala se mazlivě.

Políbil jsem ji do vlasů a odvětil: „Budeš muset, já totiž odjíždím, princezno. Do Mnichova, za prací, abychom se zase mohli tak dobře bavit.“

„A jak dlouho tam budeš?“ nakrčila nespokojeně nosík. Znova jsem ji políbil, tentokrát na čelo.

„Pár dní, pak ti ale zavolám, dobře? Zase si vyrazíme,“ slíbil jsem a konečně nastartoval. Šestiválec mého sedanu nedělal takové divadlo, ale byl jsem si jist, že bych předjel tu letadlovou loď, kdykoliv bych si zamanul.

Klouzali jsme ulicemi a Eliška po pár minutách usnula. To neznamenalo, že před sebou nemáme zajímavý zbytek noci, zdála se mi k tomu velice svolná. Ale jak jsem říkal, ráno po snídani ji odvezu, kam bude chtít, a musím se věnovat balení na cestu. Chtěl jsem vyjet po obědě, je to dlouhá a nepříjemná cesta, tím spíše v letošním horkém, suchém létě. Můj služební taunus už čekal s plnou nádrží před bránou a já se netěšil za jeho volant. Ale mělo to být jenom na pár dní a za velice slušnou odměnu. Mohl jsem dostat horší kontrakt.

Kapitola Dvě

Ani jsem nepotřeboval dotěrné vrnění budíku, abych věděl, že je čas vstávat. Hleděl jsem dlouze, otupěle do stropu a sledoval, jak po něm pomalu postupuje stín lustru. Jako ručička slunečních hodin ukazoval noční šero, ustupující dennímu světlu. Dveře na malý balkón zůstaly pootevřené a vítr si pohrával s cípy záclony. Už nyní jsem cítil na čele kapky potu. Čekal mě další horký den, a dusná noc mi před ním nepřinesla velkou úlevu.

Umlčel jsem budík jedním rozladěným pohybem, povzdechl si, poslepu nahmatal vedle něho položenou krabičku dunhillek, jednu si vložil mezi rty a připálil si hotelovými zápalkami. Dvakrát jsem potáhl, pak jsem pohnul prsty u nohou, založil si ruce za hlavou a pomalu, beze spěchu kouřil. Z toho mě ale probral telefon na stolku u dveří. Nechal jsem ho zazvonit, ale sotva utichl poprvé, ozval se podruhé. Vyskočil jsem tedy a vrhnul se po něm.

„Jo? Stránský,“ ucedil jsem přes cigaretu.

Na druhé straně se ozval neznámý ženský hlas. „Herr Stransky, přišel pro vás telex. Dringend.“

„Kdo je podepsaný?“ zamračil jsem se a vytáhl cigaretu z úst.

Ozvalo se zašustění a následně přišla odpověď: „Herr Chromy, Robert Chromy.“

„Přineste mi ho ke snídani, ano? Je to stůl číslo jedenáct,“ poručil jsem si, dáma potvrdila a pak zavěsila. Povzdechl jsem si znova, odložil sluchátko zase do vidlice a vrátil se do postele. Kouřil jsem pečlivě a pohledem našel svoje boty a kufr se svršky. Můj krejčí měl oko na to, co by mladý a úspěšný muž měl nosit, proto jsem dal na jeho vkus ohledně oblékání na zahraniční cesty.

Odložil jsem cigaretu do popelníku a dal se do svojí ranní rozcvičky. Rozladilo mě, že na ni nemám tolik místa, na kolik jsem byl zvyklý doma, a několikrát jsem se tak bolestivě udeřil do zdi nebo do pelesti.

Když bylo hotovo, osprchoval jsem se, oholil a vyčistil si zuby. Nejprve jsem si oblékl košili a až potom se učesal, nešetřil kolínskou, z kufru vybral méně výrazného motýlka než den předtím a před zrcadlem si ho uvázal. Kalhoty byly trochu pomačkané, ale s tím se nedalo právě teď nic udělat, sako se ovšem vyvěsilo téměř k dokonalosti. Oblékl jsem si ho a pohnul rameny, aby se vše urovnalo na svoje místo. Až jako poslední jsem nechal ponožky a boty. Musel jsem svoje tmavé oxfordky přeleštit od prachu, který se zcela samozřejmě pojil s horkým počasím a cestováním.

Na chodbě jsem za chůze bezmyšlenkovitě natahoval hodinky a na schodech jsem se na chvíli zastavil, abych si naposledy srovnal motýlka. V hotelové restauraci bylo poloprázdno, tím pádem jsem se ke svému stolu nemusel příliš prodírat. Už na něm stála karafa s čajem a vysoký hrnek se lžičkou a malou keramickou cukřenkou, do obálky založený telex někdo podsunul pod moje prostírání. Vytáhl jsem ho, rozložil a rychle pročetl. Můj boss zatěžoval linky opakováním toho, co mi už řekl před dvěma dny, jako kdyby mi snad nevěřil.

K snídani jsem si poručil toasty z tmavého chleba, doplněné medem a domácí zavařeninou, kterou mi plavovlasá Němka, starající se o veškeré věci ohledně jídla hostů, s úsměvem doporučila. Z vděčnosti jsem o něco déle ulpěl pohledem na spodním lemu její úzké služební sukně. Byla krevnatá a neoznačil bych ji za štíhlou, ale byla příjemná a mladá, ten druh dívky, kterou by mi táta zkoušel dohazovat, kdyby tady seděl se mnou.

Pousmál jsem se a zavrtěl hlavou.

Do restaurace přišla větší skupina pánů v oblecích a po nich následovaly dva mladé páry na líbánkách, hluk jejich příchodu mě probral ze zamyšlení. Pustil jsem se do jídla. Nemohl jsem si stěžovat ani na typicky německou pečlivost, se kterou byly toasty opečené, natož na kvalitu domácího medu a zavařeniny. Málem jsem se styděl za to, že mi podobnou hostinu platí firma jako součást cestovních nákladů.

Po jídle jsem se spokojeně a s lehkým srdcem vrátil do pokoje a přesvědčil se, že je můj diplomatický kufřík v naprostém pořádku. Dokumenty ohledně kontraktu, dokumentace k produktům a technický manuál, zápisník, můj Parker 51 a barevná tužka. Podíval jsem se z okna na rozpálenou ulici a několik vteřin sledoval, jak se těsně nad asfaltem tetelí přehřátý vzduch. Znova mi na čele vyrazil pot.

Postarší Němka na recepci ode mě přijala klíče od pokoje s drobným pukrletem, zapsal jsem se do knihy hostů a spěchal do garáže pro auto. Nechal jsem mapu ve schránce spolujezdce, ale stejně jsem ji otevřel, abych se přesvědčil, že si cestu, obtaženou červenou tužkou, dobře zapamatuju. Proč pro mě nemohli poslat vůz? Možná jim přišlo, že už tak nám platí dost peněz.

Můj služební taunus zněl unaveně a nevrle, budil dojem, že ani s vytaženým sytičem se mu nikam nechce, ale když jsem pod volantem zdlouhavě zařadil jedničku a pobídl ho plynem, s hrubým zatřesením celou karoserií vyrazil vpřed. Obkroužil jsem garáž, zařadil dvojku a vyjel po rampě ven do boční ulice vedle hotelu. Přehlédl jsem značku přednosti v jízdě a zašlápl brzdu na poslední chvíli, abych zachránil příď svého německého fordu od zanoření se do boku tělnatého taxíku Opel. Taxikář na mě něco gestikuloval, ale já předstíral, že si toho nevšímám. Provoz ve všední den houstl víc a víc, ale já měl dost času překonat centrum Mnichova a pak se poohlédnout po kancelářském mrakodrapu CHM GmbH, kde sídlil náš nedočkavý klient. Kufřík poskakoval vedle mě na sedadle spolujezdce a v kufru jsem pak vezl hlavní část toho, s čím mě sem vlastně poslali.

Na červené jsem stáhl okénko a připálil si palubním zapalovačem, jedinou příplatkovou výbavou v celém voze. Na dalším semaforu jsem si svlékl sako a povolil knoflík na košili. Pod slunečními paprsky bylo k nevydržení, a kdo se mohl schovat na zahrádky kaváren nebo do chladných beerhallů, udělal to. Mladý frajer vedle v kabrioletu pouštěl Led Zeppelin moc nahlas, obtěžovalo mě to, ale co jiného se dalo dělat než čekat na zelenou a odbočit hezky doprava a pryč z hlavní třídy. Sledoval jsem novou výstavbu všude kolem a myslel na to, jak hezky se město vzpamatovalo z bombardování a světové války. Hospodářský zázrak už začínal polevovat, ale pořád se Západní Německo dalo nazývat motorem evropské ekonomiky. Proto jsme také dělali byznys s nimi, a ne se svými britskými politickými partnery. Jejich náhled se s tím naším stejně rozcházel víc a víc od doby, kdy Labour Party začala diktovat, jaké další sociální programy zvyšující daně se mají zaplatit. Dovedli svoji zemi ke krachu, tudíž jim nebylo co věřit. Němci se neptali a platili včas. A o to v byznysu přece jde především.

Pustil jsem rádio a kroutil knoflíkem ladění, dokud se neozvala BBC Europe. A jako kdyby se snad chtěli vysmát mému předchozímu prohlášení, labouristé a liberálové překonali politické neshody, aby přinesli alespoň mírné zlepšení rozpočtu. Snad první úspěch, který se Callahanově vládě povedl. Jenže Callahan nebyl populista Wilson, neuměl tak dobře lhát, a to ho spolu s vratkou finanční situací bude stát dříve nebo později jeho místo. Nechtělo se mi věřit, že by Margaret Thatcher s tím svým k vzteku dokonalým účesem a namyšleným přízvukem dostala šanci jako PM.

Mnohem víc mě ale rozrušovalo, co se dělo v Íránu, o čemž byla řeč jako další.

Střelba do lidí, hromadné zatýkání, islámští duchovní volající po svržení šáha, a za tím vším beztak stáli Sověti. Pokoušeli se už změnit režimy v Afghánistánu a Pákistánu a Indové neříkali ani tak, ani onak, ale na jejich neutralitu se nedalo spoléhat. Celá Asie se zdála v pohybu. Mao byl po smrti, ale jeho dědicové se pořád prali o uvolněné pozice. Vietnam válčil se svými sousedy. A to nemluvíme o Izraeli a jeho sousedech. Co se stalo v sedmdesátém třetím, se mohlo stát znova. A oni se neukázali tak neporazitelní, jak jsme si všichni mysleli. Kdo bude další? Kde to vypukne teď?

Pohnul jsem rameny a zařadil další rychlost. Proč bychom to nemohli být my? Francouzi se hádají ohledně svého členství v NATO, Němci se bojí na pistoli jenom podívat, takže jim v zemi řádí domácí teroristé, v Bílém domě sedí fanda jaderného odzbrojení a britská vláda si neporadí ani s odbory, natož aby našla čas podpořit spojence na kontinentě. Perfektní načasování, pokud by se Sověti chtěli pokusit o něco v demilitarizované zóně na naší východní hranici, proti které přece neměli nic než námitky ve Spojených národech. Kdy jindy udeřit?

Znova jsem pohnul rameny a rádio vypnul. Jak říkal Kennedy, každý musí něco udělat pro svou zemi. Neptejte se, co vaše země udělá pro vás, ale co uděláte vy pro ni. Nebo tak nějak. Pro mě by to znamenalo ležet přes noc ve vlhkém lese na Slovensku, s falkou v ruce a helmou na hlavě. Neměl jsem se tak snažit během prověrky tělesné způsobilosti, pak bych skončil v kanceláři nebo u inženýrského sboru, daleko od vší té zábavy, která se mohla každou chvíli rozpoutat.

Konečně jsem zahlédl mrakodrap s velkým oranžovým logem CHM, ale trvalo určitě deset minut, než jsem se k němu přes provoz a jednosměrky probojoval. U závory parkoviště mě zastavila uniformovaná ochranka a nepustila mě dál, dokud jí v telefonu nepotvrdili moji poznávací značku a ona si pečlivě neprohlédla moji vizitku. Zaparkoval jsem na místo pro hosty, vystoupil, oblékl si sako a upravil se. Měl jsem pocit, že mám úpal už za tu krátkou chvíli pod slunečními paprsky.

„Pan Stránský?“ oslovil mě uprostřed toho všeho neznámý hlas.

Přikývl jsem, ucedil: „Jsem to já, ano,“ a až potom se po něm otočil. Uviděl jsem v podstatě svůj obraz mladého a úspěšného člena spodní exekutivy, akorát jeho oblek nebyl na míru a kravatu si uvázal jako policajt, příliš výraznou a na příliš velký uzel.

„Těší mne, Emanuel Štejba, zabezpečení. Jste tady brzy, ještě pro vás ani nemáme nachystané místo,“ podal mi přátelsky ruku. Nechal jsem ho pár sekund čekat, než jsem ji přijal, silnou, velkou a proti té mé zcela suchou.

„S tím si nedělejte starosti. Rád bych začal co nejdříve a pak řešil to ostatní. Mám v kufru všechny datové pásky a chtěl bych je dostat někam do chladu, než jim tohle horko ublíží. Až potom můžeme přemýšlet, kam mě usadíte,“ odvětil jsem, pousmál se tomu, hodil okem po svém fordu a řekl: „Pomůžu vám s nimi. Představím vás taky ostatním a pak můžete začít.“

Odemkl jsem tedy víko kufru a nechal Štejbu vzít první z velkých, těžkých kovových kufrů. Já uchopil ten druhý a táhl ho po schodech k prosklenému hlavnímu vchodu do budovy, zapsal jsem se na recepci a nechal tam svoji vizitku, jak po mně požadovali. Pokračovali jsme pak k výtahu, přes modernistické lobby zdobené umělými květinami a sochami. Štejba otočil klíčem v zámku pod svítícími tlačítky pater, což odhalilo ještě dvě další, zvolil první podzemní patro a kabina se měkce dala do pohybu. Jela déle, než jsem čekal, pak sebou trhla a dveře se zase otevřely.

Nahoře se díky klimatizaci dalo dýchat a normálně fungovat, ale v podzemí mi málem byla zima. Byla to ostrými zářivkami osvětlená chodba, kde jste se museli sklánět, abyste si nerozrazili hlavu o trubky vodovodu, odpadu a o konduity pro elektřinu a vnitřní síť. Lidé, kteří chodbou šli proti nám, se tiskli ke zdi, aby se vůbec protáhli kolem, nalevo i napravo se nacházely zavřené dveře a odbočující chodby, kterými se už teď rozléhalo klapání elektrických psacích strojů a hučení databank a chladícího systému pro počítačovou infrastrukturu.

Kráčeli jsme ale pořád rovně a neuhýbali, já i Štejba jsme přitom párkrát praštili kufrem o roh dveří nebo o podlahu, ale to jejich integritu ani náhodou neohrozilo. Jako když nesete bombu do letadla.

Objevili se další lidé a přišlo mi, že v téhle oblasti vládne větší rovnost pohlaví než o pár pater výše. Nezdálo se jako špatný nápad mít jako operátory operátorky, a dámy v tom byly vážně dobré, znal jsem více velice schopných techniček než techniků. Naše vlastní výpočetní oddělení vedla svou pevnou a zkušenou rukou dáma v nejlepších letech.

Konečně jsme na konci nekonečné chodby narazili na velké dvoukřídlé dveře, jejichž zvuková izolace způsobila, že mě sál za nimi skoro ohlušil svým hrobovým tichem. Oba kufry cvakly o betonovou podlahu a Štejba mi pokynul, abych ho následoval.

„Budete mít celý den všechno připravit. Inženýr Borgs je vám k dispozici, představím vás. Večer pak přijde slečna Nicholsonová a pomůže vám s přechodem a zapojením. Ještě vás asi navštíví pan von Steinau, to je provozní ředitel. Není se ale čeho bát, pokud se na něco zeptá, nemusíte zacházet do detailů, hlavní je, aby vše fungovalo. A nezdrží se dlouho, když všechno proběhne hladce. Mám taky zařídit, abyste měl veškerou naši pomoc, pane Stránský,“ vysvětlil.

Pokrčil jsem rameny a odvětil: „Pokud máte všechno nachystané, jak jsem byl informován, pak budu potřebovat akorát někoho, kdo bude vyměňovat pásky a vařit mi kafe. Do večera budeme nahrávat a testovat, přes noc to pak připojíme do sítě, ale necháme starý systém jako zálohu. Doufám, že zítra nebudete mít velký provoz.“

„Ten máme vždycky,“ pousmál se Štejba. „Ale budete mít veškerou podporu, kterou potřebujete, pane Stránský.“

Jak stálo v telexu ráno, měl jsem co dělat s mainframem od IBM, modelem 370, vybavením zhruba uprostřed cenového rozpětí nabídky, se vším nutným – a velice drahým – příslušenstvím. Měl nahradit dva DEC PDP-8, které ovládaly běh celého mrakodrapu nad námi, a tyto potom dostanou na starost pouze datovou komunikaci a propojení s dalšími pobočkami. Někdo nahoře chtěl mít co nejvýkonnější železo, když teď firma expandovala a povedlo se jí uchytit za oceánem a v Asii.

Nejdříve jsem si chtěl projít a na vlastní oči vidět, jak divoké má být zapojení, postupně nahrajeme do mainframu systém a software, ověříme, že se namapovaly správné adresy v paměti, uděláme pár testů rychlosti a soudržnosti, paměť vymažeme a začneme znova, a tentokrát už se vší parádou. Doufal jsem, že do večera budu mít hotové testování sítě, abych následně mohl zkusit připojení terminálů. Mezitím bych si ale chtěl alespoň na hodinku zdřímnout, než přijde moje pomoc z noční směny. Dlouhý den a dlouhá noc a po ní další dlouhý den. Na všechno se spěchá a náležitě připlácí. Co bychom pro takového zákazníka neudělali?

„Který z pánů je Borgs?“ zeptal jsem se Štejby, rozhlédl se kolem, až mi pohled ulpěl na jednom z techniků u terminálu. Tvářil se krajně nespokojeně a střídavě bral z desky stolu do špičky ořezanou tužku a zase ji tam s cvaknutím vracel. Na druhé straně mu u pravé ruky ležel sloupeček děrných štítků, označených právě onou tužkou, se kterou si pohrával.

„Herr Borgs, prosím,“ oslovil ho Štejba.

Technik se po nás ohlédl, zamračil se, přistrčil si brýle s černou plastovou obrubou na nose a odpověděl: „Ano?“

„Pan Stránský je tady ohledně montáže nového zařízení. Buďte mu při ruce, ano? Aby všechno proběhlo, jak má, a nic mu nechybělo,“ představil nás rychle Štejba, podali jsme si ruce, ta jeho byla ještě sušší než předtím ta bezpečákova. Pokoušel jsem se zatvářit přátelsky, ale technik Borgs si jasně vytvořil svůj názor ohledně cizích lidí, kteří se mu pokoušejí nabourávat do pracovní rutiny. Taky jsem to neměl rád, a tak jsem mu rozuměl.

„Jsem Martin, nesnáším formality, když máme spolupracovat,“ navrhl jsem. Přikývl a pohnul nejprve pravým a následně levým ramenem, aby si urovnal flanelové sako a pod ním bledě modrou košili bez kravaty. Připomínal mi televizní rosničku na komerčním kanálu.

„Kurt,“ odvětil pomalu a pečlivě. „Pokusím se nebýt příliš formální.“

Kapitola Tři

Všechno to byla skoro nepříjemná rutina. Muselo to být podruhé, potřetí, co jsem měl tu čest s IBM 370 mainframem, a poprvé to zahrnovalo výcvikový kurz od IBM, trvající čtrnáct dní a zakončený úměrně zdlouhavým a ubíjejícím testem. Vypadalo to, že většina kurzu byla spíše pojistka než něco praktického, jako například jak používat model 370 s příslušenstvím pro levnější modely 1130 a 1620 nebo jak zavést program pomocí děrné pásky pro model 360.

Vyhodil jsem si nohy nahoru, zatímco na terminálu poskakoval řádek za řádkem, popíjel jsem kafe a sem tam si odskočit do kuřárny, abych si prohlédl zdejší dámské obsazení. Všechny byly podle jazyka Němky nebo Rakušanky a bavily se o pro mě nezajímavých věcech a neznámých lidech. Skoro všechny nosily minisukně a žádná z nich v mých očích nevypadala lichotivě; připadalo mi, že germánské ženy musí mít v genech, aby přitahovaly jenom germánské muže nebo muže s tou nejvybranější a nejspecifičtější chutí. Potkal jsem jedinou Švýcarku, která se mi líbila, a to ještě pocházela z frankofonní části Švýcarska a kromě mě tahala za nos ještě tři další. Udělala si z toho pomalu živobytí.

Kurt Borgs nemohl být vzornější a nudnější zaměstnanec. Nekouřil, s nikým se nebavil a hleděl si svojí práce, i když se nikdo nedíval. Ani já neměl chuť s ním zapříst rozhovor, měl jsem dojem, že naše zájmy se ani nemohou více lišit.

Zapojení sítě samotné vypadalo komplikovaně, ale někdo na něm odvedl dobrou práci. Dostal jsem do ruky schéma, na velkém konstrukčním papíře, a chvíli nad ním hloubal, než mi začalo dávat smysl. Horní terminály byly podle manuálu zcela kompatibilní, s drobnými výjimkami, co se týkalo zobrazených znaků, ale to by nemělo hrát velkou roli. Co mi dělalo větší starosti, byla dokumentace komunikačních protokolů, které tyto terminály očekávaly. Prolistoval jsem manuál, který jsem si přinesl právě pro tuhle příležitost, ale nic kloudného jsem v něm nenašel. Šel jsem do telefonní místnosti vedle, k nelibosti operátorky si připálil a vytočil horkou linku na naše ústředí.

Vzala to služba, potáhl jsem z dunhillky a ucedil do sluchátka: „Potřeboval bych dokumentaci terminálové kompatibility k centrále IBM 370, pošlu typové označení. Zlato, nažhav mi telex, ano?“ obrátil jsem se na operátorku.

Zatvářila se krajně neochotně, ale provedla, co jsem chtěl. Nadiktoval jsem nejprve telefonní číslo a pak ze zápisníku typový štítek ústředny. Vyťukala všechno na klávesnici a nechala linku otevřenou. Počkal jsem na telefonu na potvrzení příjmu a zavěsil.

„Až to přijde, vzbuďte mě, ano?“ požádal jsem dámu, ta přikývla, típnul jsem cigaretu na jejím podšálku a poroučel se.

Dopil jsem kafe a nechal si přinést další. Oběd se blížil a mně se právě nechtělo hnout z místa, kde jsem se tak krásně zabydloval.

„Herr Borgs, dělají tady donášku jídla? Vy asi ten zájem o socializaci máte, ale já raději jím hezky romanticky o samotě,“ oslovil jsem svého dočasného dohlížitele.

Ten se po mně ohlédl jenom o maličko méně nakvašeně než předtím operátorka, načež prohodil: „Nebude to problém, také jím většinou tady dole. Postarám se o to.“

„Bezva. Ve dvou to bude ještě romantičtější,“ ušklíbl jsem se, ale on se mému vtipu ani nepousmál. Raději jsem zase hodil nohy nahoru, protřel si oči a zaostřil znova na žhnoucí obrazovku. Zatím jenom dvě chyby při zápisu do paměti, nic neobvyklého, určitě se při ostrém testu ani neobjeví. Dám si záležet, abych ji pořádně vymazal.

K jídlu mi přinesli steak a rozvařené brambory. Měl jsem až překvapivý hlad a snědl všechno bez stížností, připálil si po jídle a zdržel se v kuřárně, dokud si mě tam nenašla operátorka s telexem. Pousmál jsem se na ni místo díků, přelétl konfiguraci pohledem a povzdechl si. Nakonec jsem se musel posadit ke klávesnici a začít datlovat. Něco, čemu jsem se chtěl všemi silami vyhnout. Dostal jsem chuť se něčeho napít.

Testování paměti odhalilo další dvě chyby při zápisu, musel jsem je zdlouhavě opravovat, aby test integrity dopadl, jak měl. Zkusil jsem mainframe připojit do spodní sítě; reagoval na příkazy, jak měl, ale ztrácel pakety jako opilý pošťák. Tři sta baudů bylo maximum, co jsem z přenosu dostal, poloviční duplex. Síťová karta dokázala dvojnásobek, na plném duplexu, proto si ji taky pořídili. Mohl jsem začít se zaváděním naostro. I když síť ještě není stoprocentní, alespoň jedno bych zatím mohl mít hotovo. Podíval jsem se na hodinky, odfoukl si, zahoupal se v židli a spíše z nudy zadal příkaz pro test vstupních jednotek. Sledoval jsem, jak se kotouče s páskami pod průhlednými kryty namotávají a vymotávají. Sám jsem je ověřoval, než jsem je naložil, nic se s nimi nemohlo stát. A taky byly v pořádku.

Když jsem byl v nejlepším a zvedal se k další cigaretě, navštívil mě konečně pohlavár, pan von Steinau. Představil se mi anglicky a podle obleku a účesu bych ho odhadoval na bankéře, a hodně úspěšného. Nosil pečetní prsten na levém malíčku a snubák na tom pravém. Vsadil bych se, že má ošklivou manželku.

„Pokud byste měl problémy, chci všechno vědět. Můžeme si dovolit drobné zpoždění, ale ne nějaký technický kolaps, ano?“ kladl mi na srdce.

Pokrčil jsem rameny a slíbil: „Určitě, všechno se dozvíte, nenechal bych připojit do sítě nic, co by spolehlivě nefungovalo. Kdo že má sem přijít na noční směnu?“

„Slečna Nicholsonová, je to její odpovědnost. Nikoho lepšího ani nemáme, pomůže vám s další instalací a případnými problémy,“ ujistil mě.

Přikývl jsem a zeptal se: „A bude tady ještě někdo další než ona?“

„Několik techniků. A naše ostraha, upozorním je na vás, kdyby náhodou,“ řekl k tomu, pečlivě si přihladil klopy a přitom na mě blýskl svými TAG Heuery. K ošklivé manželce se v mé mysli přidalo i černé Porsche Carrera a krize středního věku. Už šedivěl, nosil brýle na čtení a kondice ho nemilosrdně opouštěla. Nechtěl jsem ani myslet na to, že bych se v téhle situaci taky mohl ocitnout.

Obešel si naši práci, se zájmem sledoval rotující cívky a následně se poroučel. Kafe mi už nechutnalo a poručil jsem si čaj, hořký; taky mi právě nechutnal. Už jsem si nepřipálil, asi minutu jsem sledoval obrazovku, opřel se do židle a zavřel oči. Mou noční společností měla být dáma, podle jména jiná, než jaké jsem potkával doteď. Byl jsem zvědavý, to dá rozum, ale zároveň… Kolik krásných Angličanek jsem znal? Mohla být Američanka. Nemám rád Američanky, takže jsem se modlil za tu první možnost. Třeba bude na úrovni?

Probudil jsem se ztuhlý a v poloslepu se prošacoval, abych našel svoje cigarety. Odklopil jsem víko, nasadil dunhillku mezi zuby a hledal teď zapalovač. Jenže jsem nemusel, někdo jiný škrtnul zápalkou a nabídl mi ji. Přijal jsem bez otázek, potáhl, protřel si oči a prohodil: „Tady se ale nesmí kouřit, ne?“

„Přes den. Večer a v noci to nikdo nehlídá,“ ozvalo se za mnou, zhoupl jsem se, vstal ze židle, protáhl se a konečně se rozkoukal.

Měla nohy až do nebe, tak, jak se jenom reálně dalo přiblížit k doslovnosti oné fráze, a její úzká sukně to jenom zdůraznila.

„Slečna Nicholsonová, předpokládám,“ protáhl jsem. Přikývla, nabídla mi ruku a já ji velice ochotně přijal. Byla to ruka dámy, jemná, teplá a menší než ta moje. Nosila prsten se zeleným, blýskavým kamenem a žádný snubák. Takže byla opravdu slečna, a podle přízvuku skutečně Angličanka. Mohla právě před chvílí absolvovat soukromou školu pro mladé dámy ve Wycombe Abbey.

„Pan Stránský, předpokládám zase já,“ odvětila s úsměvem, který jsem cítil až dole v kříži. Měla drobné bílé zuby a rty, kterým byste nedokázali říct ne. Já bych jim nikdy neřekl ne.

„Začínám být známý,“ uchechtl jsem se. Přenesla váhu z nohy na nohu a přehlédla mainframe, na kterém jsem tak usilovně pracoval. Musela být stará jako já a výškou jsme se tolik nelišili. Oblékla si kromě té perfektní sukně košilku s dlouhými rukávy, jejichž manžety nechala rozepnuté a ohrnuté, kolem krku si uvázala černou hedvábnou mašli, která velice dobře ladila s černými střevíčky z tak dokonalé imitace krokodýlí kůže, až musela být zcela pravá.

Vlastnila ten nejkrásnější nosík, jaký jsem kdy viděl. Její medově zlaté vlasy se na koncích elegantně kroutily a měkce leskly ve světle zářivek, padaly jí na ramena a každý jejich pohyb strhával pozornost okolí. Soupeřily o ni ale s jejíma očima, které pro změnu ladily se smaragdem v jejím prstenu. Co mne zaujalo ještě více; byly zešikmenější, než by se dalo připsat zbloudilým genům, spíše to vypadalo, že její máma nebo táta se zhlédli v tajemném Orientu. Když mě minula, zachytil jsem, že používá velice vkusný a drahý parfém.

Otočila levé zápěstí, aby si ověřila čas na svých cartierkách, zabubnovala prsty o monitor, pousmála se, opřela se o něj oběma rukama a konečně odpověděla: „Něco se mi doneslo. Mluvila jsem s panem von Steinau. Má obavy, jestli dodržíme náš časový plán. Musela jsem mu slíbit, že se tak určitě stane.“

„Když mi pomůžete, určitě. Zatím se mi nepovedlo zprovoznit síťovou kartu, alespoň ne na plný duplex. Mám tady kompletní konfiguraci, ale ani podle té jsem na nic nepřišel. Vypadá to, že je chyba v hardwaru,“ odvětil jsem. Přikývla a krátce pokynula, abych ji pustil na židli ke klávesnici. Musela být na rozložení zvyklejší než já, protože její prsty se po ní rozlétly závodní rychlostí, nasadila si brýle na čtení, aby neměla problémy s drobnými sekundárními symboly, povzdechla si a opřela se do židle.

„Vypadá to tak, máte asi pravdu. Budete gentleman a otevřete kryt, nebo to má udělat křehká dáma?“ nadhodila a těkla po mně vyčkávavě smaragdovým okem. Pokrčil jsem rameny, vzal z krabice s nářadím pod Borgsovým stolem šroubovák a dal se do toho. Založila si ruce na hrudi a překřížila nohy, když mě při tom sledovala, utrhnul jsem plechový překryt, přinesl si od Borgse stolní lampu a v jejím světle začal rýpat šroubovákem do čipů na desce. Chybu jsem našel rychle. Kde mělo být šest řadičů pro obsluhu příchozích a odchozích linek, byly jenom tři a zbytek míst zůstal neobsazený.

„Je možné, že někdo udělal špatnou objednávku? Máte tady fakturu pro tenhle krám?“ zeptal jsem se, ona se zvedla, otevřela horní šuplík Borgsova stolu a bez okolků se mu v něm začala přehrabovat. Našla, co hledala, velice rychle, tlustou složku plnou dalších faktur. Otevřela ji, zalistovala a položila stranou tu správnou.

„Udělali jsme seznam a ekonomické oddělení to mělo na starosti, pochybuji, že někdo z nich udělala chybu. Prosím,“ přisunula mi ten papír.

Přejel jsem prstem po strojově psaných řádcích, zavrtěl hlavou a zabručel: „Vážně, plný duplex, šest set baudů typicky, dvanáct set při polovičním duplexu. Jenže tenhle model umí tři sta při polovičním, a plný ani nemá. Kdo kontroloval tu zásilku?“

„Přišlo to před dvěma dny, podpis patří…“ začala, podívala se mi přes rameno a pak dodala: „Někomu z ekonomického. Jenom tu zásilku podepsali, vybalili to až teď. Čekala bych, že Borgs to zkontroluje. Jenže když jsme to zapojili až teď a všechny štítky jsou v pořádku…“

„Neříkejte, že IBM nám poslalo špatný kus,“ uchechtl jsem se.

Pokrčila rameny a vychytrale se pousmála: „Ale vy si s tím poradíte, nemám pravdu? Jste tady jako expert.“

„Expert, ne kouzelník,“ mrknul jsem na ni. „Ledaže se vám někde válejí náhradní řadiče.“

„Objednáme je, ale až ráno. Nebo někoho pošleme, aby je koupil. Jenže to nás určitě o den zdrží,“ zamyslela se. Naposledy jsem potáhl z cigarety a pohodil ji do šálku dopitého čaje. Zlatovláska napsala ještě pár znaků na klávesnici, prohlédla si výsledek, zamnula si bradu a sundala brýle.

„Pak musíme pracovat kolem toho omezení. Terminály už máte otestované?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou a odvětil: „Všechno tady dole je už hotové, potřeboval jsem jenom trochu klidu, abych se připojil do sítě a otestoval, jak si tahle věc rozumí s vaší infrastrukturou. Zdá se, že je tady konflikt komunikačních protokolů. Jenže na třech stech baudech to bude o to otravnější a bude to trvat dlouho.“

„Nemusí. Nastavíme komunikační porty přes původní mainframe. Musíme vyzkoušet terminály a interní komunikaci, podle toho uvidíme, kde je nekompatibilita. Jakmile zprovozníme síťovou kartu, stačí ji jenom přepojit,“ pokračovala.

Poklepal jsem na desku svého stolu, těkla očima a já odpověděl: „Bude něco k jídlu i takhle pozdě? Nebo musím být o hladu celou noc?“

„Zařídila jsem to, nebojte se. Myslíme na vaše pohodlí, pane Stránský,“ blýskla úsměvem, seskočila ze židle a pokynula mi, abych ji následoval. Ani nemusela, udělal bych to tak jako tak. Vedla mě z místnosti do vylidněné chodby, světla svítila na poloviční intenzitu a vypnula se, sotva jsme kolem nich prošli. Nevěděl jsem, že mají i takhle v podzemí pořádnou kuchyni, kde si jenom neuvaříte kafe a neohřejete zbytky od oběda. Cvakla vypínačem, šla k velké dvoukřídlé lednici, vytáhla z ní pečlivě zabalené, už od pohledu domácí sendviče a rozložila je na pracovní desku.

„Ty s rybou nedoporučuji, je to ta věc z naší kultury, kterou cizinci příliš netolerují. Mám ale nějaké s kuřetem a salátem a s krabem,“ rozdělila sendviče na tři hromádky.

Rozhodil jsem rukama a řekl: „Vážně je to v pořádku? Udělala jste si je přece pro sebe, ne?“

„Jste náš host, takže to je v pořádku,“ ujistila mě, napustila do konvice vodu a postavila ji na elektrickou plotnu.

Trochu provinile jsem si vzal jeden ze sendvičů s kuřetem a zakousl se do něho. Majonéza v něm mě překvapila svojí ostrostí a česnekem – překvapila, ale neodradila, snědl jsem ho s chutí a díval se po dalším. Ona se mezitím dostala do poloviny svého, jedla opatrně, aby si nerozmazala rtěnku, a když jsem se na ni zadíval, pousmála se. Přistihl jsem se, jak říkám: „Za tohle se vám musím jako gentleman odvděčit. Třeba obědem?“

„Proč ne? Jsem ale náročná,“ varovala mě vesele, opřela se bokem o pracovní desku a pohodila hlavou. Na první pohled byla nejkrásnější dámou, jakou jsem kdy potkal, a její jasně viditelné asijské rysy jí dodávaly na exotičnosti. V jejích pohybech byla elegance a nenucenost a nic si nedělala z mých ne právě gentlemanských pohledů. Žádná stydlivá princezna.

Konvice zapískala. Hmátla po ní, zalila každému z nás pytlík čaje, sobě zelený, mně černý. Vzal jsem si další sendvič a po něm ještě jeden, jí stačily dva. Podívala se, jestli chci čtvrtý, a když jsem se zatvářil skoro omluvně, se smíchem všechno zase schovala do lednice.

„Musíme si něco nechat i na později. Mívám hlad až kolem půlnoci,“ řekla k tomu. Teď už jsem svůj zapalovač našel, připálil si a nabídl jí cigaretu. Přijala a nechala si připálit, zkušeně vyfoukla kouř ke stropu a dál se opírala o pracovní desku. Na jejím zacházení s cigaretou bylo něco provokativního a skoro erotického, tiše jsme spolu kouřili a já přemýšlel, kam dál zavést naši řeč. Mimo práci, samozřejmě. Nemuselo to zůstat jenom u oběda. Najednou jsem doufal, že se tady zdržím déle než pár dní.

„Měli bychom se asi hnout, nemyslíte? Alespoň něco za noc musíme stihnout,“ protáhla najednou, napila se svého stále kouřícího čaje, potáhla znova z cigarety a sebrala světlé sako, pověšené za dveřmi kuchyňky, než mě opustila. Spěchal jsem za ní. Přehodila si sako přes Borgsovu židli, posadila se na tu moji, nasadila si brýle a požádala: „Otestujeme terminály. Jste připraven?“

Datlovala na klávesnici, mračila se přitom soustředěně, stavová světla mainframu blikala do rytmu kontrolek hlavního panelu. Pár minut jsem to sledoval a pak se jí začal dívat přes rameno. Musel jsem obdivovat její paměť, pamatovala si z hlavy dvakrát víc příkazů než já. A když se zasekla u cyklického opakování příkazu, byl můj čas zazářit. Natáhl jsem se přes ni a s pocitem zadostiučinění problém vyřešil.

„Hlásí se všechny?“ zeptal jsem se.

Rozevřela plán sítě, přejela prstem po sloupci, v němž se nacházely všechny stanice, které budou komunikovat s novým železem, porovnala jejich IP adresy s těmi na obrazovce a přikývla: „Všechny souhlasí. Musíme je samozřejmě obejít a ujistit se, ale to stačí až potom. Pustíme se do nového softwaru pro PDP? Máte ho už připravený?“

„Jenom nový program pro správu síťového připojení. Podle toho, co jste nám poslali, není třeba nic zvlášť upravovat,“ odpověděl jsem. Přeměřila si mě, pak se podívala na hodinky a zakroutila očima, když v hlavě počítala dny.

„Nejraději bych je odstavila a nahrála všechno znova – a přitom je i trochu oprášila a podívala se na údržbu. Ale na to nebude dost času, ne teď. Asi si pak musím vzít přesčas o víkendu. Jestli mi ho někdo bude ochotný zaplatit,“ svěřila se, zase na mě zamířila jedovatě smaragdové oči a pousmála se. „Jinak nejsem ochotná obětovat tu trochu osobního života, která mi ještě zbývá.“

„Pak jsem rád, že ho trochu obětujete na mě,“ věnoval jsem jí rychlý úsměv, vrátila mi ho a uhladila si přitom zlatý pramen, který jí padl do čela. Nemohl jsem teď už myslet na nic jiného než jak na ni udělat v našem společném volném čase co nejlepší dojem.

Začal jsem si pohvizdovat, přehodil si cigaretu do druhého koutku a vybaloval pásku pro PDP-8.

„Je asi dost těžké mít jakýkoliv osobní život, když jste přes noc tady, zatímco slušní lidi spí a my ostatní se bavíme, co?“ nadhodil jsem. Pokrčila rameny a neodpověděla, i proto jsem se na chvíli zamyslel, právě na tak dlouho, abych sundal kryt a opatrně přemotal nasazenou pásku zase na její kotouč. Pak jsem si přisadil: „Nebo snad máte přítele? Někoho, komu tenhle pracovní režim nevadí?“

„Pár takových by se našlo. Sem tam mám přes noc volno,“ protáhla. Sledoval jsem ji přes rameno natolik nenápadně, až jsem málem přišel o prsty v mechanismu převíjejícím pásky. Tiše jsem zaklel, nechal kryt být a mračil se na záludný PDP-8. Klapala na klávesnici a soustředila se na zeleně žhnoucí obrazovku. Přesunul jsem se tedy zase za ni a sledoval ji při práci.

„Máte podnik, do kterého byste ráda šla? Nejlíp takový, kde se nemusí jíst hůlkama. Přes tenhle aspekt vaší kultury bych se nepřenesl já,“ zkusil jsem. Zamračila se, zakroutila pyšně očima a pohodila hlavou, jako kdyby mi chtěla připomenou, co na ní mám obdivovat.