Maniak

Marcy Jell

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Solis,

Příkop 4, Brno 602 00

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelstvi.solis@email.cz

První elektronickou publikaci,

v pořadí 119. e-knihu v edici SOLIS,

první elektronické vydání.

Autor © Marcy Jell

Korektura, redakce a sazba:

Lucie Zubalíková, Emilly Ross, Nicol Keithe, Tomáš Rejc,

Monika Kurucová

Speciální poděkování: Evinečky, Petra Čechová

Obálka: JPolc_Design

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí

být kopírována či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN

978-80-53064-91-0 epub

978-80-53064-92-7 PDF

Anotace

Každé monstrum mělo kdysi tvář dítěte. A někdy… i srdce. Narodil jsem se v pekle. Zpřelámaný, tichý, zbytečný. Dali mi novou šanci. Chtěli ze mě udělat někoho lepšího. Ale někteří z nás jsou příliš poškození, aby žili normálně. Nikdy jsem neměl milovat. Ale ona byla jiná. Dívka, která šeptala pohádky příšeře pod postelí. Ztratil jsem ji dřív, než jsem si ji mohl vzít. A pak jsem se po dvanácti letech vrátil. Už to nebyla moje malá vypravěčka pohádek – byla žena, nádherná, nebezpečně vzpurná… A pořád moje jediná slabost. Jenže já nejsem hrdina v jejím příběhu. Jsem Maniak. A Maniak miluje po svém. Temně. Navždy.

VLÁDCI CHAOSU, 1. díl

Varování

Upozorňujeme, že se v této knize mohou objevit témata jako: znásilnění, pedofilie a násilí.

18+

Nejhorší na zlomení není bolest. Je to to ticho, když zjistíš, že tě už ani démoni neposlouchají.

Obsah obrázku kresba, skica, lebka, klipart Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.PROLOG

Snažil jsem se sledovat škvírkou to, co se dělo venku, ale nic jsem přes slzy neviděl. Maminka mě zavřela do skříně. Zase. Dusil jsem v sobě vzlyky, které přes mlaskavé zvuky, sténání a naříkání nikdo stejně neslyšel. Nemohl jsem nic dělat. Byl jsem zamčený v naprosté tmě, sám, a tak vzdálený tomu, co se dělo přede mnou. Nikdo o mně nevěděl, protože se o mně nikdo nesměl dozvědět.

„Budeš tu v bezpečí,“ říkávala.

Byl jsem, ale jen do doby než mě našli. Rozbili dveře a vytáhli mě ze zatuchlé, plesnivé skříně ven.

Pak už jsem v bezpečí nikdy nebyl.

Nemohla mě ochránit, neměla na to dost síly. Ne proti nim… proti zrůdám z temnot.

Hodili mě přes okraj ošuntělé sedačky a když mi stáhli tepláčky, moje maminka začala křičet.

Prosila je, volala o pomoc.

Pamatuju si, že moje sestra brečela, naříkala a křičela na ně, že je mi teprve šest.

Když se před ně ti muži postavili, přestaly křičet a mě v ten stejný okamžik ochromila neuvěřitelná bolest. Řval jsem jak dinosaurus, na které jsem se v televizi tak rád koukal.

Trvalo to další čtyři roky, kdy se neohlášeně objevovali, aby mi sebrali další kousek mojí dětské duše.

Přes čtyři roky jsem trpěl, ale nikdo nikdy nepřišel, aby mi pomohl.

Většina dětí má kompletní rodinu. Otce, který ji chrání, i já ho měl… Jen ten můj mě místo ochrany předhodil svým kumpánům a za huronského smíchu se díval, jak mě ti lidé ničí kousek po kousku. Jak si berou moji duši, zatímco pod nimi křičím a pláču.

Trpěl jsem víc, než jsem si byl ochotný přiznat.

Časem jsem bolest přestal vnímat a soustředil se jen na počet… Kolikrát ještě?

Když jsem začal chápat, co se to se mnou dělo, zvykl jsem si i na ponížení, které z toho všeho pramenilo.

Na co jsem si ale nebyl nikdy ochotný zvyknout a nikdy to nebudu schopný vymazat ze své paměti, byl vyhaslý pohled mé maminky a sestřičky. Ti muži se na nich vyřádili tak, až z nich zbyla jen vyprahlá a studená těla bez duší.

Časem se bytem linul podivný zápach a já se začal bát. Nehýbaly se a já měl strach, že už se nikdy neprobudí.

Obsah obrázku kresba, skica, lebka, klipart Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.1.Kapitola (Dominic)

O 3 měsíce dříve

Díval jsem se na noční Temži ze svého apartmá a přemýšlel nad uplynulými roky. Byly jako dokonalá vzpomínka, protože jsem v nich po boku přátel prožil nejlepší chvíle svého života.

Neměl jsem jich mnoho, vyznával jsem myšlenku, že méně je někdy více. Věřit někomu byl pro mě obrovský problém. Nikdy jsem nenastavoval krk, aniž bych si předem ty lidi neprověřil.

Ale na Duka Hawthorna a Slatera Kanea se dalo spolehnout. Měli jsme totiž jedno společné – původ elitních amerických prdelí a zvrácenou mysl.

Seznámil jsem se s nimi, když mi bylo jedenáct. Chodili jsme do stejné prestižní školy a naše rodiny měly tolik prachů, že jsme v nich mohli plavat. Porvali jsme se na záchodech, pak si navzájem očistili krev a přísahali si, že jednou dokážeme nemožný.

A to se stalo.

Dostudovali jsme střední školu a vydali se společně do Anglie, kde jsme pokořili i Oxford. Nechtělo se nám ještě vracet, a tak jsme si otevřeli v Londýně klub, který nebyl pro každého. Duka a Slatera poháněla jejich pokřivená mysl, adrenalin a zvrácenost. Navíc každý z nás měl v sobě minulost, kterou nerad odkrýval.

Jenže mě pohánělo něco temnějšího a zlověstnějšího.

„Chci se s vámi na něčem dohodnout,“ pronesl jsem do ticha. „Prodám vám podíl v klubu.“

„O čem to, kurva, mluvíš?“ zamračil se Slater.

„Vracím se zpátky do Ameriky, bylo to tu fajn, ale chybí mi New York. Otevřu klub tam,“ pokrčil jsem rameny a dopil skotskou.

Duke se rozesmál a namířil na mě prst.

„Očekáváš, že se nás zbavíš? Brácho, nikdy jsme neřekli, že necháme naše prdele tady. Jdeme s tebou. Otevřeme ten klub společně a zboříme New York.“

„Jste si jistí?“ naklonil jsem hlavu. „Nechci vás do ničeho nutit.“

„Mám Anglii rád,“ pronesl Slater. „Ale americký buchty jsou odvázanější než Angličanky, co se bojí strčit si ho i do pusy. Navíc mám doma něco, co musím dořešit.“

Ušklíbl jsem se nad jeho volbou slov, zatímco mi hlavou vířil plán. Vrátit se do Ameriky nebude znamenat jen čelit svým nejhorším démonům, bude to znamenat odolnost vůči někomu, koho jsem tam zanechal. Někoho, koho jsem zpovzdálí sledoval, ale nechal ho, ať na mě zapomene.

Nevěřil jsem, že by na mě zapomněla. Byli jsme rodina, ale nehodlal jsem jí dát šanci k tomu, aby vzpomínala.

Na její zprávy ani hovory jsem nereagoval. Mluvil jsem jen s mámou a tátou. Celých dvanáct let jsem ji měl v hlavě, zatímco mě uspokojovaly jiné tak, jak by to ona nikdy nedokázala. Tak, jak bych jí nikdy nedovolil, aby to dělala, protože ona na to neměla žaludek. Moje mysl byla až moc pokřivená, ostatně tak jako smýšlení mých přátel.

„Budeš mi chybět.“

„Ty mně taky,“ přiznal jsem a došel k ní. „Vyrostla jsi do krásy a já jsem vlastně rád, že musím odejít.“

„Proč?“ nechápala.

„Protože tě nechci zničit. Ne když jsi tak mladá,“ zašeptal jsem a rukou ji hladil ve vlasech. „Moje temnota je moje břemeno, nedovolím ti ho nést. Jsi malá, ještě nevíš, co chceš. Zůstaň čistá a dávej na sebe pozor… kvůli mně.“

„Nechci, abys odešel, Dominicu,“ odpověděla a po tváři se jí kutálely slzy. „Nemůžeš odejít, zamilovala jsem se do tebe. Jednou si tě vezmu.“

Ze vzpomínek mě vytrhl Slaterův smích a já zamrkal. Věděli o mně všechno, a přesto se mnou zůstávali jako podělaný kotvy, který mě držely na místě, abych neudělal nějakou hloupost.

A pokud jsem ji udělal? Byli tam se mnou.

V každém problému, každém nedorozumění, v každém… úmyslném mučení.

Byli tam, moji přátelé, moji bratři, moje rodina, kterou jsem našel, až když mě objevili Kate a Hunter Marshallovi.

Dali mi víc než jen pocit bezpečí. Dali mi naději. Naději, že i někoho, jako jsem já, může potkat štěstí v neštěstí.

„Musíme najít vhodné prostory,“ řekl jsem a přerušil tak jejich dialog. „Potřebujeme něco, čím všechny uzemníme. Duku, máš ještě kontakt na toho chlapa, co vlastnil jachtařskej klub v Long Beach, když jsme byli děti?“

„Myslíš ten, co zkrachoval?“ zamračil se.

„Jo,“ přikývl jsem a jednu ruku si zastrčil do kalhot.

„Jasně, ten chlap, co to vlastnil, je v důchodu, nebo alespoň tak jsem to slyšel. Říkalo se, že se o něj moc zájemců nepere, protože je v dost bídném stavu,“ ušklíbl se.

„Chci ho,“ řekl jsem.

„Proč?“ nechápal Slater.

„Vrátíme se ve velkém stylu. Všechny ty snobský zmrdy, co si říkají honorace, táhnou nový a neotřelý věci, který smrdí prachama, a tím začneme. Díky nim budeme mít dost na rozjezd nového klubu v New Yorku,“ temně jsem se pousmál. „A jak dostanu tyhle sráče k nám? Přes exkluzivitu jachtařského klubu.“

„My ale máme dost prachů i na dva kluby,“ nechápal Duke a strčil si do pusy olivu.

„Jenže já chci jejich prachy. Jejich prachy nám budou financovat všechno,“ opřel jsem se ramenem o zárubeň terasových dveří. „Chci, aby si užívali za svý peníze, až nám polezou do klubu a budou z nich padat tajemství, která chci slyšet. Uděláme to jako tady. Členství v klubu bude stát deset tisíc.“

„Pro ně zanedbatelná částka,“ odmávl to Slater.

„Tak na co, kurva, čekáme?“ rozhodil jsem rukama. „Dejme se do práce.“

Oba na sebe hodili pohled, který vždy značil potíže. Došlo jim, co mám v plánu, došlo jim, že mám schovávání dost a že se chci vrátit. Podmanit si newyorskou smetánku tím, že je stáhnu do zvrhlých praktik, ze kterých není úniku.

Obsah obrázku kresba, skica, lebka, klipart Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.2.Kapitola (Davina)

Současnost

Zahrada Titánů, přivítejme společně léto.

Dívala jsem se na ten transparent, kterým lehce pohyboval odpolední vánek, a kroutila hlavou. Snobské večírky, stejně snobské párty na oslavu ničeho a hosté, kteří nevěděli, kdy mají vypadnout.

„Davino,“ chytla mě za rameno moje matka. „Drahoušku, přijel Talon.“

Nasadila jsem na tvář předem připravený úsměv, než jsem se k ní otočila. „Očekávala jsem ho.“

„Vypadáte spolu nádherně,“ zastrčila mi pramen vlasů za ucho. „Je tak dobře vychovaný, až mě přechází zrak, když vezmu v potaz, jaký to byl hajzlík, když byl malý.“

Usmála jsem se jejím slovům, která se do naší společnosti nehodila.

„Kdyby tě slyšel táta.“

„Dal by mi za pravdu,“ protočila oči. „Málem bych zapomněla, nechala jsem ti na dnes připravit ty krevetové jednohubky, co tak miluješ. Než Talona políbíš, vezmi si pastilky, ať si nemyslí, že líbá leklou rybu.“

„Mami,“ rozesmála jsem se.

„Tak dlouho jsem tě neviděla smát se, zlatíčko,“ zamyslela se a pohladila mě po tváři.

Moje máma byla anděl s ďáblem v těle, věděla přesně, kdy a jak má stát, jak se usmívat, co říct. Já byla spíš po tátovi – většinou jsme oba řekli to, co jsme právě měli na jazyku.

Když si odmyslím, že to v našich společenských vrstvách nebyla zrovna výhra, trochu jsem se ušklíbla. Ne nadarmo jsem měla soukromého učitele etikety.

„Davino,“ ozval se mužský hlas za mými zády.

Opět jsem nasadila profesionální úsměv a otočila se na muže, který se mi dvořil skoro tři měsíce. Byl to nádherný chlap, vysoký, šlachovitý, s blond hřívou, kterou by mu záviděla kdejaká žena. Na pohled jeho vlasy byly lesklé a kdybych po nich přejela rukou, byly by tak jemné jako hedvábné pavučiny. Choval se pozorně a jeho zelené oči mě pátravě zkoumaly, kdykoli jsem cokoli řekla, jako kdyby mi tím chtěl říct, že mě poslouchá, vnímá mě a je tu pro mě.

Talon Pierce byl jedním slovem dokonalým příkladem chlapa, kterého by každá chtěla za svého muže, protože by věděla, že ji zajistí, bude k ní pozorný a jeho děti by byly geneticky dokonalé jako on.

A přesto… mi u něho něco scházelo. To něco, co jsem nikdy u nikoho nenašla, jen u…

Bylo ti šestnáct, okřikla jsem se v duchu.

„Talone,“ otočila jsem se na něj. „Ráda tě vidím.“

„Já rád vidím tebe,“ stiskl mi dlaň, kterou vzal do té své. „Paní Marshallová.“

„Talone,“ kývla na něj máma a potřásla si s ním rukou. „Kde jsi nechal rodiče?“

„Zasekli se u skleniček se sektem a přemýšlí, která z nich je víc plná,“ odmávl to s úsměvem rukou a odhalil dokonale vybělené zuby. „Mimochodem, moc vám to sluší. Oběma.“

Měla jsem na sobě černé koktejlky, které byly ušité z hladkého, lehce lesklého materiálu. Dokonale obepínaly siluetu mého těla a zvýrazňovaly přirozené křivky. Končily mi přibližně v polovině stehen, což dodávalo outfitu sexy, ale stále sofistikovaný vzhled.

Vrchní část byla bez rukávů a elegantně se zavazovala za krkem tenkými stužkami, které vytvářely decentní halterový styl. Odhalovaly tak ramena a záda v rafinovaném rámu. Výstřih měly decentní, ale smyslný, s jemným naznačením dekoltu.

Takže ano, věděla jsem, že mi to sluší stejně jako mámě, která na sobě měla kalhotový kostýmek v krémové barvě.

„Ty taky ujdeš,“ povytáhla jsem koutky rtů do úsměvu.

„Davino,“ vyhrkla máma a se smíchem se vzdálila.

„Tvoje máma je skvělá,“ díval se za ní Talon. „Jsi celá po ní.“

„Budu to brát jako lichotku,“ pokrčila jsem rameny. „Napijeme se?“

„Rád,“ přikývl a následoval mě k baru kousek od terasy. „Víš, přemýšlel jsem o nás. Známe se už strašně dlouho, a tak mě napadlo, co kdybychom si prostě na rovinu řekli, co k sobě cítíme? Líbíš se mi, Davino, a rád bych náš vztah posunul na novou úroveň.“

„Novou úroveň?“ povytáhla jsem obočí, zatímco jsem z baru sebrala dvě skleničky se šampaňským.

„Držení se za ruce a letmé doteky, sem tam nějaká pusa… Není to špatný, ale, kotě, je mi dvacet sedm, řekl bych, že po třech měsících si zasloužím víc,“ pousmál se.

Pochybovala jsem, že by mu líbání a držení za ruce stačilo, ale nespěchala jsem. Líbilo se mi, když se snažil. Někde hluboko v sobě jsem si užívala pocit, jak se tvářil, když jsem mu nedopřála víc než pusu.

Nebyla jsem panna a sex jsem milovala, ale u něj jsem měla zvláštní vykřičník, který jsem nedokázala vysvětlit.

Někde uvnitř domu se ozval hlahol a radostný křik, ale nevěnovala jsem mu pozornost. Místo toho jsem držela pohled zelených očí.

„Chceš pusu před lidma?“ zeptala jsem se.

„Chci mnohem víc, ale akceptuji tvoji zdrženlivost,“ přikývl. „Už tolikrát jsem tě v myšlenkách viděl pod sebou v posteli. Měla jsi rozpuštěné vlasy rozprostřené po polštáři, zatímco jsem tě ochutnával.“

Bublinky mi skoro projely nosem, protože to bylo poprvé, co se takhle odvázal a řekl nahlas, co mu evidentně běželo hlavou pokaždé, když jsem ho pustila do svého osobního prostoru.

Udělal ke mně nepatrný krok a já do nosu nasála jeho kolínskou. Nebyla mi příjemná, přesto k němu prostě seděla. Na mě působila až moc lehce a květinově. Okolo nás postávalo zhruba šedesát lidí, kteří se bavili a domlouvali kontrakty. Tak, jak to na takových oslavách léta, jara nebo podzimu běžně bývalo.

To ho neodradilo od toho, aby mě rukou chytil za pas a přitáhl si mě blíž k sobě.

„Chci všechno, Davino, protože ty jsi jako chodící vlhkej sen každýho kluka z New Yorku,“ pronesl polohlasně.

„Můžu zajistit, že budeš mít vlhký kalhoty, až tě stáhnu z kůže, pokud z ní tu ruku okamžitě nesundáš,“ zavrčel někdo vedle nás.

Odtrhla jsem pohled od Talona a ustoupila před černýma očima, které jsem neviděla téměř dvanáct let.

Bože, jak moc se změnil.

Moje srdce vynechalo jeden úder a zamrkala jsem, abych se přesvědčila, že to, co vidím, není jen přelud.

Talon se ode mě odtáhl a přeměřil si muže vedle nás pohledem. Po chvíli se v jeho tváři objevilo poznání.

„Dome?! Sakra, chlape, ty ses vrátil?“

Když odjížděl, byl pohledný kluk, po kterém letěly všechny holky. Obsadili ho na pozici quaterbacka ve fotbalovém týmu naší střední školy, takže pozornosti se mu dostávalo samo. Jenže teď přede mnou stál metr devadesát vysoký, tmavovlasý muž s pátravým a podmračeným černým pohledem, v přesně padnoucím obleku od Kitona, který se mu napínal přes svaly. Ostře řezaná čelist s jednodenním strništěm vousů jen dodávala dojem silného a nezávislého muže, jakým se Dominic Marshall stal.

Polkla jsem, odložila skleničku a nechala se spalovat jeho pohledem, který přesunul z Talona na mě.

„Dominicu,“ zašeptala jsem.

Vyhýbal se mi, neodpovídal mi na zprávy a nezvedal telefon tak dlouho, že jsem na něj skoro zapomněla – skoro, protože na něj nešlo zapomenout.

Nemohla jsem z mysli nadobro vystrnadit tichého chlapce, který k nám přišel, když mi bylo devět let a rok s nikým kromě nás nepromluvil.

Otevíral se nám pomalu a časem nás přijal za svou rodinu. Chránil nás, i když to nebylo potřeba. Postupně se změnil v muže s jasným cílem, který mě poprvé políbil. Pak mě tu nechal a odletěl přes oceán s tím, že už se neměl v plánu nikdy vrátit.

Zamilovala jsem se do něj, když jsem byla ještě malá holka. V té době jsem ani nevěděla, co to pořádně znamená. Milovala jsem ho i jako puberťačka, která s ním žila pod jednou střechou, a pak ho nenáviděla, když mě opustil.

Jenže po tolika letech odloučení nebyla nenávist na místě. V úžasu jsem na něj hleděla. Vypadal nádherně a já hořela touhou dotknout se ho jako tenkrát.

„Davino,“ napodobil mě.

Přerušila jsem vzdálenost mezi námi, vyhoupla se na špičky a objala ho kolem krku. Jeho strnulé tělo mi dalo jasně vědět, že na takový kontakt nebyl připravený. Věděla jsem, že to nenávidí, ale nemohla jsem si pomoct.

Když se jeho ruce obtočily okolo mého pasu a jemně mě stiskly, do očí mi vyhrkly slzy. Vrátil se.

Můj ochránce, můj nevlastní bratr, můj muž číslo jedna. Byla to tak dlouhá doba, že mě emoce semlely a já se prudce kousla do spodního rtu, abych nezavzlykala nahlas.

Nasála jsem jeho vůni, tu zemitou, kořeněnou a silnou, kterou začal používat poté, co mu ji máma koupila k patnáctým narozeninám. Tolik mi chyběla.

On mi chyběl…

„Vrátil ses,“ zašeptala jsem tak, aby to slyšel jen on.

„Vrátil,“ promluvil.

V tu chvíli jako kdybychom tu byli jen my dva. Jako kdyby čas byl jen nepatrný milník. Chtěla jsem mu toho tolik říct, měla jsem tolik otázek, přestože jsem věděla, že na ně nikdy nedostanu odpovědi, protože Dominic byl velmi mlčenlivý a málokdy se svěřoval. Víc než mluvení používal své nádherné, skoro černé oči. Moc dobře jsem věděla, že i když působí černě, na slunci se v nich odráží trochu hnědé a že levé oko v sobě nese jednu malou smaragdovou tečku, která tu černotu nabourává.

Obsah obrázku kresba, skica, lebka, klipart Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.3.Kapitola (Dominic)

Když jsem zastavil svým Cadillacem Escalade před domem, který mě jako dítě přijal do své náruče, povzdechl jsem si. Vrátit se sem znamenalo hodně sebezapření. Nikdy se mi tu nic špatného nestalo, přesto mě pohlcoval pocit, který mě dusil.

Nemohli za to lidé, kteří mě vychovali, ale společnost, v jaké jsem vyrostl. Všechno perfektní, sofistikované, uhlazené a jedním slovem dokonalé. Tak moc, až mi to občas lezlo na nervy a měl jsem chuť utéct někam do hor.

Jenže to mi bylo jedenáct. Ve svých třiceti jsem s povzdechem vystoupil z auta, zabouchl dveře, zapálil si a podíval se na dům novýma očima. Snobárna to byla pořád stejná, jen s tím rozdílem, že teď už mi nepřišla tak cizí. Možná jsem do tohohle světa zabředl víc, než bych si chtěl přiznat. Moc a peníze šly ruku v ruce a když jste je neměli, byli jste nikdo.

Fasáda domu byla z bílého opracovaného kamene, hladká a chladná, s velkými okny zdobenými tmavými okenicemi. Střechu pokrývaly šedé břidlicové tašky.

Vstupní dveře z těžkého mahagonového dřeva rámovaly propracované kované mříže a ozdobné sloupy, které nesly vyřezávaný tympanon s rodovým znakem Marshallů.

Před vilou se rozkládala perfektně udržovaná zahrada, kde růže kvetly v sytě červených a bílých tónech a vůně levandule se mísila s čerstvým vzduchem. Uprostřed zahrady stála elegantní fontána, kterou jsem jednou rozbil, když jsem si hrál na vojáky se Slaterem a Dukem.

Prohlédl jsem si svůj odraz ve francouzském okně a upravil si límeček košile. Kráčel jsem po dlaždicové cestě, která vedla ke schodišti z mramoru, a mé kroky zněly pevně a tvrdě. Pohledem jsem se zastavil na celém tom luxusu. Tohle nebyl jen dům, tohle býval můj hrad, místo, kde se tajemství setkávala s mocí a kde každý detail měl svůj význam.

Měl jsem obrovské štěstí, pomyslel jsem si a vkročil do domu.

Všiml jsem si aut zaparkovaných podél příjezdové cesty a věděl, že jsem se trefil do oblíbené oslavy mojí matky. Příchod léta pro ni znamenal hodně. Slavila ho pomalu jako Vánoce.

Výkřik čiré radosti mě donutil podívat se směrem, odkud přišel. Mezi davem jsem zahlédl svou matku v krémovém kostýmku. Když mě spatřila, zakryla si dlaní ústa a já si vytáhl ruce z kapes, abych přetrpěl její objetí a doteky, které jsem dovolil opravdu jen vyvoleným.

„Proč jsi mi neřekl, že přijedeš?“ vyhrkla, zatímco mě drtila ve své náruči. „Panebože, tolik ses změnil, vypadáš nádherně, broučku.“

Broučku, ušklíbl jsem se v duchu nad oslovením, které se ke mně ve třiceti letech nehodilo.

„Ahoj, mami,“ odtáhl jsem se od ní.

„Hunter bude mít takovou radost, až zjistí, že tu jsi,“ mluvila dál. „Tolik jsi nám chyběl. Na jak dlouho zůstáváš? Prosím, řekni, že alespoň na víkend.“

„Vracím se zpátky do Ameriky,“ pokrčil jsem rameny. „Londýn je pro mě malej.“

Její modré oči, které po ní zdědila Davina, se zatřpytily radostí a místo slov si mě opět přitiskla k hrudníku.

„Ani nevíš, jakou radost jsi mi udělal.“

Možná jsem to trochu tušil, ale nahlas jsem nic neřekl.

Odkašlání vedle nás ji donutilo mě propustit a já se otočil k muži, který mi dal tolik potřebnou výchovu, abych se stal tím, kým jsem.

„Synu,“ přitáhl si mě Hunter do objetí.

Poplácal jsem se s ním po zádech a zadíval se na jeho přibývající vrásky na čele.

Pořád to byl neuvěřitelně pohledný chlap, který měl v našich kruzích vysoké postavení i důležité jméno, přesto stárl a známky času se rozhodly podrobit zkoušce i jeho.

„Táto,“ oplatil jsem mu. „Snad nevadí, že jsem se neohlásil.“

„Ty se přece nemusíš nikdy ohlašovat,“ zamračil se a stiskl mi rameno. „Přijel jsi domů.“

„Vracím se,“ zopakoval jsem. „Slater a Duke přijeli se mnou, odkoupili jsme ten jachtařskej klub v Long Beach.“

„Výborná investice,“ přikývl. „Kdyby cokoli, neváhej si říct o pomoc.“

Na to, abych si říkal o pomoc, jsem byl už starej, ale i tak jsem přikývl na důkaz vděčnosti. Rozhlédl jsem se po domě a prohlížel si všechny lidi, kteří obsadili náš dům, a dostal tik do oka.

„Davina je na zahradě, jestli ji hledáš,“ pousmála se máma.

„Vlastně…“ zamračil jsem se. „Jo, jdu za ní.“

Nechal jsem je stát v hale a vydal se přes dům na terasu, kde jsem se konečně pořádně nadechl.

Nenáviděl jsem lidi, kteří se nakvartýrovali k nám domů. Moje nenávist sahala hluboko. Šlo o tu nejzkurvenější sortu lidí, jakou jsem znal. Elita s prdelema plnýma peněz, za které si mohli dovolit, cokoli chtěli. Nenáviděl jsem je právě proto, že přesně to dělali.

Oddechl jsem si a zarazil ruce do kapes kalhot a sledoval lidi, kteří se pohybovali po rozlehlé zahradě.

Stačilo mi pár sekund, abych ji našel. Ty nádherné, kaštanové vlasy, které nosila rozpuštěné, se jí v drobných vlnách snášely na odhalená záda skoro k zadku. Dokonalé černé koktejlky jí končily v půlce opálených stehen a obepínaly ty správné křivky, které se za roky, co jsem ji neviděl, změnily k nepoznání. Stála přede mnou nádherná, dospělá žena. Ne dívka, kterou jsem si pamatoval.

U ní stál muž, kterého jsem neidentifikoval, protože ke mně byl zády, ale její výraz napovídal tomu, že jsou si blízcí. Lehce povytáhla obočí a na něco se ho zeptala.

Nepozorovaně jsem se k nim přiblížil. Chtěl jsem zjistit víc.

Když jí položil dlaň na pas a přitáhl si ji blíž k sobě, viděl jsem rudě.

„Chci všechno, Davino, protože ty jsi jako chodící vlhkej sen každýho kluka z New Yorku,“ pronesl k ní polohlasně.

„Můžu zajistit, že budeš mít vlhký kalhoty, až tě stáhnu z kůže, pokud z ní tu ruku okamžitě nesundáš,“ zavrčel jsem.

Talon se od ní odtáhl a přeměřil si mě pohledem, než mu došlo, kdo jsem.

„Dome?! Sakra, chlape, ty ses vrátil?“

To jsem se teda, kurva, vrátil, problesklo mi hlavou, a vůbec se mi nelíbí, co vidím.

„Dominicu,“ zašeptala Davina a přesunula na mě svoje nádherně modré oči, když odložila skleničku se šampaňským na bar.

Zadíval jsem se na Talona Pierce opovržlivým pohledem, než jsem se soustředil na jediného člověka, který pro mě byl tím nejdůležitějším.

„Davino,“ zopakoval jsem po ní trochu víc chladně, než jsem chtěl.

Její oči se leskly jako tehdy, když jsem ji poprvé políbil. Tenkrát jsem si dovolil sebekontrolu hodit za hlavu.

Přerušila vzdálenost mezi námi. Nevšímala si toho sráče a vyhoupla se na špičky, aby mě objala. Trochu jsem se zarazil, ale to, jak dokonale její tělo pasovalo k tomu mému, jak se jí hroty bradavek otřely o můj hrudník…

Obtočil jsem svoje ruce okolo jejího pasu a nenápadně si přičichl k jejím vlasům. Voněla jako kokos a růže, kurva, jak moc mi ta vůně chyběla.

„Vrátil ses,“ zašeptala.

„Vrátil,“ promluvil jsem po chvíli.

„Jak dlouho zůstaneš?“ zeptala se, když se ode mě odtáhla.

„Jak dlouho mě to tu bude bavit,“ ušklíbl jsem se a podíval se na Talona. „A vy dva? Co to má být?“

„Chodíme spolu,“ pokrčil rameny a natáhl ke mně ruku.

Podíval jsem se na něj jako na otravný hmyz a zvedl k němu oči.

„Chodíte spolu?“

„Vídáme se,“ opravila ho Davina.

„Tři měsíce už považuju za chození,“ zavrtěl Talon pobaveně hlavou a ruku, kterou mi chtěl potřást, nenápadně zastrčil do kapsy kalhot.

„Chodíš s mojí sestrou a já to nevím?“ pozvedl jsem obočí.

„Nebyl jsi tu, ne? Měl jsem zajet do Anglie a žádat tě o svolení?“ rozesmál se. „No tak, kámo, nežijeme v osmnáctým století.“

„Kde budeš bydlet?“ stiskla mi Davina ruku, aby přerušila naše napjaté setkání.

„Koupil jsem si byt v Upper East Side,“ odpověděl jsem. „Zařizoval jsem všechno z Londýna.“

„Taky tam mám byt,“ vykulila oči.

Vím, řekl jsem v duchu.

Věděl jsem o ní všechno. Proto mě docela šokovalo, že jsem po jejím boku spatřil Talona. Ten mi z hledáčku mé sestry nějak unikl.

„A ty?“ kývl jsem na něj hlavou.

„Já bydlím v Upper West Side,“ pokrčil rameny.

„Takže u rodičů?“ odfrkl jsem si, protože něco málo mi z minulosti utkvělo v hlavě.

„Nemělo cenu se stěhovat,“ usmál se. „Mám tam všechno, co potřebuju.“

„Jasně, že máš,“ přikývl jsem a v duchu si myslel svoje.

„Mám tolik otázek,“ vyhrkla Davina. „Řekni mi, že si na mě uděláš čas a popovídáme si.“

Kohokoli jiného bych poslal do hajzlu, ale tohle byla Davina, moje sestra, moje rodina… moje slabost.

„Jasně, že udělám,“ stiskl jsem jí bok, který jsem od jejího objetí nepustil, a podíval se na toho sráče. „Teď půjdu a budu dělat, že to, co jsi jí řekl, jsem neslyšel. Myslel jsem to totiž vážně, že zvlhneš, až tě stáhnu z kůže. Pamatuj na to, až z tebe vyleze něco podobnýho.“

„Dominicu,“ zašeptala Davina.

Políbil jsem ji do vlasů a vzdálil se od nich, abych ho přede všemi neumlátil k smrti. Neměl jsem k tomu daleko.

Sahal na něco, co bylo moje, i když to ve skutečnosti moje nebylo a nikdy být nemohlo.

Potřeboval jsem alkohol, hodně alkoholu, a povolnou holku, nebo radši dvě.

Vrátil jsem se do domu, odchytl mámu a domluvil si společnou večeři mimo tohle chaotické dění, které jsem nesnášel.

„Dlouho jsi tu nepobyl,“ posmutněla.

„Nevěděl jsem, že máš dneska akci, jinak bych přijel jindy,“ odpověděl jsem jí. „Davinu jsem viděl, netušil jsem, že je s Talonem.“

„Moc jim to spolu sluší, že?“ usmála se. „Ten kluk je z dobré rodiny, skvěle se k sobě hodí.“

Uvnitř jsem hořel, ale nahlas jsem nic neřekl a jen jsem přikývl.

„Když myslíš. Přijedu zítra,“ řekl jsem místo odpovědi. „Pozdravuj tátu.“

„Budeme se těšit, broučku, udělám tvůj oblíbený jablečný koláč,“ objala mě.

Doby, kdy to bylo moje oblíbené jídlo, byly dávno pryč, ale nechtěl jsem jí kazit náladu. Oplatil jsem jí stisk, aby mě co nejdřív pustila a já mohl zmizet stejně rychle, jako jsem přišel.

Obsah obrázku kresba, skica, lebka, klipart Obsah generovaný pomocí AI může být nesprávný.4.Kapitola (Davina)

Usmála jsem se na postarší dámu, která vešla do našeho charitativního centra, aby podepsala šek na danou částku pro onkologické pacienty a děti trpící poruchou zažívacího traktu.

„Davino, opatrně, holčičko,“ zavolala na mě, když jsem zavrávorala na štaflích.

„Jsem v pořádku, paní Davsonová,“ mávla jsem na ni rukou. „Jak se má Lucian?“

„Je v jednom kole, ale ten život si vybral. Odmítá ode mě jakékoli peníze, i když ví, že bych mu je dala,“ zamračila se.

Paní Davinová byla o dvacet let starší než moje máma, dcera jí utekla do Vegas s nějakým zpěvákem a zanechala tu po sobě syna, který byl jen o dva roky starší než já. Lucian byl pohledný chlap, který měl rád silné stroje, a tak místo toho, aby šel na vysokou školu jako všichni ostatní, si po střední našel práci v servisu, kde opravovali staré klasické motorky. Kdykoli jsem měla čas, stavila jsem se za ním na kus řeči.

„Je to paličák,“ přikývla jsem s úsměvem.

„Jak se máš ty, holčičko? Slyšela jsem, že se vrátil tvůj bratr.“

Dověsila jsem poslední konfety a slezla ze štaflí.

„Včera přijel,“ přiznala jsem. „Stavil se u nás.“

„Pamatuju si, když si ho vaši přivezli, jako by to bylo včera,“ zamyslela se. „Krásný chlapec, i když moc nemluvil.“

Krásný chlapec, který vyrostl v sexy muže a stále moc nemluvil. To jsem jí však nevykládala. Zdvořile jsem se usmála a omluvila se jí, abych vyřídila ještě pár věcí na akci, která se o víkendu měla konat.

Užívala jsem si, když jsem mohla být užitečná a skutečně mě někde potřebovali. Milovala jsem svoji práci, kterou jsem dělala s láskou.

Organizátorka Davina Marshallová – přání hned, nemožné do hodiny.

To mi stálo na vizitkách a já na sebe nemohla být pyšnější. Ne že bych potřebovala peníze, nehledala jsem si práci kvůli tomu, ale abych unikla stereotypu, který okolo mě panoval.

Večírky, sdružování, klevety a odpolední drinky byly fajn, ale já chtěla víc. Vždycky jsem chtěla víc než moje kamarádky.

„Hej, Davino, už jsi skončila?“ zavolala na mě Everly od stolu, kde vystavovala předměty na aukci.

Snědá kráska, která to se mnou táhla už od školky. Nerozlučná dvojka bez filtru – tak nám říkali.

„Jo,“ oprášila jsem si ruce a došla k ní, abych urovnala drahé láhve s alkoholem.

„Posunula jsi je o dva centimetry,“ ukázala na ně Everly.

„Protože mi ty dva centimetry chyběly k tomu, aby to bylo perfektní,“ odvětila jsem s vážnou tváří.

„Jsi na dnešek připravená?“ stiskla mi rameno.

Everly věděla všechno o mojí rodině, o mých starostech i o prvních láskách, a tak logicky věděla i o Dominicovi.

„Připravená?“ pozvedla jsem obočí. „Na to se přece nedá připravit, je to můj bratr.“

„Není,“ zavrtěla hlavou Eve. „Až si to konečně uvědomíš, možná čapneš příležitost za pačesy.“

„Vždycky byl a bude mým bratrem, není to o krvi,“ trhla jsem rameny. „Nehledej v tom nic, co tam není. Už je to hrozně dávno.“

„Bylo ti šestnáct!“ připomněla mi fakta. „Od tý doby jsi, sakra, neměla nikdy vážný vztah, protože na něj pořád myslíš. Technicky se tomu ani nedá říkat vztah, když jsi do něj byla platonicky zamilovaná, že?“

„To není pravda,“ sklopila jsem oči. „Navíc se teď vídám s Talonem.“

„Přesně, vídáš se s ním. Nespíš s ním, ani si ho pořádně nepustíš k tělu,“ rozesmála se. „Sakra, zlato, vezmi si, co chce tvoje tělo už tolik let. I kdybys to měla zkusit jen jednou. Už nejste děti, co by se mohlo stát?“

Pořád je.