James Herriot´s Dog Stories

Copyright © The James Herriot Partnership, 1986

Translation © Eva Marxová, 1995

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-429-7

ISBN mobi: 978-80-7689-430-3

Mé milované nejmladší vnučce Katrině

Předmluva

Jako dítě jsem byl fascinován psy a strašlivě jsem toužil stát se psím lékařem. Potom jsem celý život ošetřoval neduhy krav, koní, ovcí a vepřů a přesto teď, na sklonku let sepisuji knihu psích historek. Domnívám se, že je namístě spíš vysvětlení než toto úvodní slovo – předmluva.

Je to velmi prosté. Vyrůstal jsem v Glasgow uprostřed psů – vlastních i cizích. Bydlel jsem na západním konci města, které se pozvolna vstřebávalo do volné krajiny. Z okna jsem viděl Kilpatrick Hills a Campsie Fells na severu a Neilston Pad za Clydem a hory za Barrhead na jihu. Ty zelené kopce mě lákaly a já jsem se za nimi vydával, ačkoli byly daleko – vyrážel jsem kolem roztroušených domků vzhůru k vrcholům, z nichž jsem viděl jezera a pohoří Argyllu. Když na to teď vzpomínám, připadají mi ty vzdálenosti obrovské – za den jsem urazil i padesát kilometrů – a Dan byl vždycky se mnou. Dan – irský setr, štíhlý a krásný, s nádhernou lesklou srstí – se mnou sdílel potěšení nad líbeznou krajinou.

Obvykle se mnou chodívali kamarádi ze školy a společně jsme – za těch dlouhých slunných dnů – spokojeně pozorovali naše psy, jak si hrají. A už tehdy, tenkrát jako chlapce, mě zaujal charakter a chování těch zvířat. Psy jsem nikdy nepovažoval za cosi neměnně daného, samozřejmého. Proč byli tak oddáni lidem? Proč byli šťastni v naší společnosti a vítali náš příchod s tak nehoráznou radostí? Proč pro ně bylo největším potěšením být s námi doma nebo kdekoli jinde? Koneckonců jsou to jen zvířata a jejich hlavním zájmem by měla být snaha získat potravu a bezpečí. Místo toho rozdávali bezbřehou oddanost a věrnost, která neznala mezí.

A další věc: měli tolik různých tvarů, rozměrů a barev, a přesto základní charakter zůstával stejný. Proč? Proč jenom?

Pátral jsem ve své osvědčené Dětské encyklopedii od Arthura Mee a překvapilo mě, že psi byli tisíce let druhy člověka. Egypťané je milovali a pravděpodobně byli i plnoprávnými příslušníky rodiny v jeskyních doby kamenné. Také jsem zjistil, že se předpokládalo, že pocházejí z vlků a šakalů. To všechno bylo zajímavé, ale nevysvětlovalo to jejich přitažlivost a nepřestával jsem o tom bádat. A toužil jsem být neustále ve společnosti psů, celoživotně s nimi pracovat – ale nenapadalo mě, jakým způsobem bych to zařídil.

Začalo se to tříbit a krystalizovat, teprve když jsem zahlédl ten článek v časopise Meccano. Článek s titulem POVOLÁNÍ VETERINÁŘE – VAŠE KARIÉRA. Jako veterinář bych mohl být se psy neustále, mohl bych se o ně starat, léčit jejich choroby, chránit jejich životy (třeba některému i zachránit život). Zatočila se mi z té představy hlava.

Zabýval jsem se tím zbrusu novým plánem, když k nám do školy přišel na přednášku starý dr. Whitehouse, ředitel Glasgowské veterinární školy. Pro stovky dnešních mladých lidí, marně usilujících o přijetí na veterinární školu, musí být nepředstavitelné, že tenkrát tyhle instituce doslova obcházely chlapce i děvčata a prosily je, aby k nim nastoupili. Důvody byly prosté. V roce 1930 trýznila zemi strašlivá hospodářská krize, lidé si nemohli dovolit chovat domácí zvířata pro potěšení v té míře, jako dnes – a co bylo vůbec nejdůležitější – tažný kůň, kdysi sláva a pilíř veterinární profese, rychle mizel z ulic a polí. Veterináře nikdo nepotřeboval.

Dr. Whitehouse však odmítal názor, že veterinařina je v koncích. Vyložil nám, že bychom jako veterináři nikdy nezbohatli, ale náš život by byl přepestrý a v mnoha ohledech by nám poskytl uspokojení.

A bylo to. Věděl jsem teď úplně přesně, co si počnu a jak si zařídím život, ale připadalo mi, že mi v cestě stojí obrovské překážky. Veterina byla vědecká profese a já jsem rozhodně nebyl vědecký typ. Ve škole jsem prospíval v angličtině a v jazycích a už jsem se oddělil od spolužáků, kteří se zabývali předměty, jako byla fyzika a chemie. Kromě toho mi bylo skoro čtrnáct a za osmnáct měsíců jsem měl skládat závěrečnou zkoušku – skotskou maturitu. Příliš pozdě, abych cokoli měnil.

Mohl jsem podniknout jediné. Zajel jsem do veterinární školy promluvit si s dr. Whitehousem. Dr. Whitehouse byl báječný starý pán, osobnost silná a dobrotivá, s jemným smyslem pro humor. Trpělivě vyslechl příval mých problémů.

„Mám hrozně rád psy,“ vyložil jsem mu. „A chci s nimi pracovat. Chci se stát veterinářem. Ve škole ale chodím na angličtinu, francouzštinu a latinu. Na žádný přírodovědný předmět. Mohu se dostat k vám do školy?“

Usmál se: „Samozřejmě, že ano. K přijetí stačí, když dostanete dvě dobré známky a dvě horší. Nezáleží na tom, ze kterých předmětů. Fyziku, chemii a biologii můžete studovat v prvním ročníku veterinární školy.“

I tohle musí znít novodobým studentům neskutečně – pro mě to ale bylo záchranné lano. „Určitě získám tři jedničky.“

„Prima,“ řekl. „Pak se nemusíte trápit.“

Zaváhal jsem. „Musím se ale hodně snažit, abych dostal z matematiky trojku. V matice jsem strašně slabý – budu ji potřebovat při veterině?“

Znovu se usmál. „Jen abyste si sečetl celodenní výdělek,“ odpověděl dobromyslně.

Bylo rozhodnuto. Stanovil jsem si jednoznačně svůj cíl. Ve čtvrtém a pátém roce jsem úporně studoval a teď mi připadá směšné, kolik času jsem trávil tím, že jsem se mořil s evidentně neužitečnými předměty. Zvlášť s latinou. Latinu jsem miloval a většinou jsem seděl blaženě soustředěný nad Vergiliem, Ovidiem a Ciceronem. Myslím, že ke konci bych býval už schopný inteligentně konverzovat s kterýmkoli starým Římanem, ale coby studentu veteriny se mi neustále vnucovala myšlenka, k čemu mi to všechno bude. Přátelé mi dodávali odvahu: „Latina ti pomůže rozumět lékařské terminologii,“ tvrdili.

Jistě mi to pomohlo, ale o moc víc by mi byla pomohla biologie.

Jak jsem doufal, získal jsem tři jedničky a matematiku se mi podařilo zvládnout na trojku. Na počítání jsem naprosto tupý a nechápu, jak jsem mohl projít, ale říkalo se, že když člověk získal jedničku z latiny, tak mu to ostatní prostě dali, možná tedy, že to byl můj případ. Tenkrát jsem si s tím nedělal starosti. Chytil jsem se drápkem – byl ze mne student Glasgowské veterinární školy. Vykročil jsem na cestu k psímu lékařství.

Věděl jsem naprosto přesně, jaký psí lékař budu. O prázdninách před nástupem do veterinární školy jsem se vznášel na oparu této vize. Viděl jsem se jasně a zřetelně, jak stojím v operačním hávu uprostřed zářícího operačního sálu obklopen sestrami. Na stole ležel pes, kterému má brilantní zdatnost navracela zdraví. Nebo jsem prodléval v bílém plášti mezi neposkvrněnými stěnami ordinace a ošetřoval jsem houf psů, velkých, malých, vrtících oháňkami a nemocných. Všichni byli milí a všichni potřebovali mé služby. Nádherná perspektiva!

Když jsem ale na začátku podzimního semestru spolu se svými kolegy nastoupil do školy, shledal jsem, že školní veličiny mě v mých plánech nehodlaly podporovat. Měly pro mne plány zcela jiné. Chtěly ze mne udělat lékaře koní.

Veterinární školství zůstávalo stejné, navzdory zásadním změnám, a naše studium bylo zaměřeno na koně. Posloupnost významnosti byla naprosto jasná. Kůň, skot, ovce, vepř, pes. Tuhle říkanku nám znovu a znovu opakovali a vtloukali do hlavy, když jsme se zaobírali svými učebnicemi. Sissonova tlustá Anatomie domácích zvířat předkládala vyčerpávající popis koňských kostí, svalů, zažívacího traktu atd., následovala asi pětina obsahu věnovaná skotu a v sestupné míře přišli na řadu ovce, prase a až na úplný konec zastrčený pes.

Totéž se dálo s důležitým předmětem Chov zvířectva. Když nahlížím do zažloutlých stránek své padesát let staré učebnice, zjišťuji, že téměř celá pojednává o péči o koně, zařízení stájí, péči o vzhled koně, stříhání hřívy, postroji a sedlání a rozsáhlému rozboru podkování. Museli jsme se učit, jak nasadit koni podkovu, jak odstranit starou a přitlouct novou. Strávili jsme hodiny v kyselém zápachu kovárenských dílen. Předpokládalo se, že dokážeme bez chybičky ustrojit tažného koně: chomout, postroj – sedlo a zadní opěrný řemen, uzda a otěže a podbřišník.

To všechno mě velmi překvapilo a dalším překvapením byl úplně jiný přístup k práci a ke studiu. Ve škole Hillhead jsem si zvykl na přísný režim. Úroveň vzdělání byla vysoká a učitelé brali své povolání vážně. Byli rozhodnuti, že výuku dokonale zvládneme, a za jakoukoli nedbalost následovalo okamžitě pár ran koženými důtkami. Teď jsem se ale ocitl ve světě, kde jako by se nikdo nestaral, jestli se učíme nebo ne.

Současná veterinární fakulta na Glasgowské univerzitě je právem považována za jednu z nejlepších na světě s veškerým moderním vybavením a spoustou brilantních profesorů. Glasgowská škola před padesáti lety byla velmi odlišná.

Byla to dlouhá, úzká, zchátralá budova v mizerné části města a někdo mi sdělil, že kdysi sloužila k ustájení koní – za časů, kdy glasgowské tramvaje byly taženy koňmi. Dozajista tak vypadala. Ve snaze vylepšit její vizáž ji natřeli na chorobnou žluť, ale nepomohlo to.

Ve druhé polovině dvacátých let vláda tváří v tvář klesajícímu zájmu o veterináře rozhodla, že glasgowskou školu uzavře, a zastavila jí finanční podporu. Správní rada ale vynaložila veškeré úsilí, aby zvládla chod školy, a když jsem tam já nastoupil, stále ještě se drželi, byť jenom na vlásku.

Naši učitelé – až na pár výjimek – byli staří praktici v důchodu. Někteří skutečně už velmi staří – hluší, krátkozrací, bez valného zájmu o to, co dělali. Profesor botaniky a zoologie konal svou práci tak, že nám hlasitě předčítal z učebnice. Velmi často obrátil omylem dvě stránky, ale nikdy si toho nevšiml, dokud jsme nezačali ječet. Pak na nás zamžoural přes okraj brýlí, pousmál se a bez rozpaků se vrátil o stránku zpátky. Měli jsme ho moc rádi a halasným hulákáním jsme mu projevovali svou náklonnost a uznání, když na konci každé hodiny utrousil stejný vtípek.

„Tedy, pánové,“ mručel zapomínaje, že je mezi námi i jedna dívka. „Na svých zlatých cibulích zjišťuji, že náš čas nadešel.“ Ovace přijímal s přívětivou elegancí.

I studenti byli jiní – mnozí z nich farmářští synkové a někteří až z dalekého severu a z Hebrid. Tyhle chlapce z vysočiny jsem si upřímně oblíbil. Byli zdvořilí, vážní, otvídovaní a jejich mírný akcent rychle přešel do galštiny, když se ocitli jen mezi sebou. Zbytek byli chlapci z měst celé Británie.

Největší šok jsem zažil, když jsem zjistil, že někteří tu jsou ve škole už neuvěřitelně dlouho a bez jakéhokoli výsledku. Jeden mládenec, jmenoval se McAloon, tu prodléval čtrnáct let, a s úspěchem absolvoval teprve druhý ročník. Tehdy to byl rekord, ale jeho následovníci ho překonali i dvojnásobně. Vysvětlení bylo jednoduché: škola zoufale potřebovala peníze. Neexistovaly granty a nikoho nevyhodili, i když propadl u zkoušek, pokud rodiče pravidelně platili. Proto byli tihle veteráni váženými členy společnosti, zejména ten se čtrnácti lety, a když nakonec odešel a vstoupil do služeb policie, všem se po něm stýskalo. Stařičký dr. Whitehouse, který přednášel anatomii, byl očividně dojatý.

„Pan McAloon,“ pravil, odložil lebku koně a zamířil ukazovátko na prázdné místo, „sedával v téhle lavici jedenáct let. Bez něj to tu bude velmi podivné.“

Dlouhodobí studenti tvořili veselou skupinu a většinu času trávili hraním pokeru na desce zhrouceného klavíru ve společenské místnosti. Příznačné bylo, že se mezi nimi nikdy nevyskytl žádný chlapec z vysočiny. Chlapci ze severu docházeli pečlivě na všechny přednášky, bydleli v podnájemních pokojích v Glasgow, živili se ovesnou kaší a herinky a na konci školního roku získávali vyznamenání.

K našemu koňařskému vzdělání náležely „zásady ovládání koně“, sestávající ze zdatnosti v ovládání zvířat a také jezdectví. Jednou týdně odvezli naši třídu do Motherwell, kde jsme cválali na nejrůznějších herkách, dusali jsme po úzkých cestách jako roztodivná kavalerie a motali jsme se v dopravě hlavních ulic. Málokteří studenti jezdili na koni už dřív a vzhledem k tomu, že se nikdo nepokusil zasvětit nás do tohoto umu zvolna a ponenáhlu, byli jsme všemožně shazováni a povalováni. Helmy se tehdy nenosily a otřesy mozku bývaly časté. Moje vlastní bezvědomí trvalo několik dní a potrýznilo mé rodiče, kteří se domnívali, že jsem navždycky zapomněl všechno, co jsem se kdy naučil.

V anatomické laboratoři jsme samozřejmě řezali především koně a stejně laděný byl rozsáhlý a složitý předmět Materia Medica, což znamenalo studium účinku a užití léků při nemocech zvířat. Dnes se to nazývá farmakologie a zabývá se převážně antibiotiky, sulfonamidy a steroidy. Ve třicátých letech nebyla o něčem takovém v učebnicích jediná zmínka. Nové poznání ještě nespatřilo světlo světa. Když však obracím stránky a opatrně se dotýkám lisovaných květin, které sem vložila před třiceti lety má malá dcerka, nacházím téměř nekonečný seznam léků, dnes už zcela neznámých a neužívaných. Alkálie, kovy, nekovové prvky, kyseliny, karbon a jeho sloučeniny, spousty různých rostlin a úděsný katalog léků speciálně pro různé druhy chorob s latinskými názvy, popis účinku léků na koně, pak na skot, pak na ovce a vepře a nakonec na psy.

Humánní lékaři se musí naučit pouze jedinému způsobu dávkování pro své pacienty, ale veterinář jich musí znát pět. A škála hodnocení je v té stařičké učebnici očividná – znovu ty stejné skličující litanie: kůň, skot, vepř, pes.

Na celkové atmosféře veterinární školy nebylo však nic depresivního. Naopak tam vládla nádherná bezstarostnost. Nikomu jako by nevadilo, jestli chodíme na přednášky nebo ne. Rozhodnutí bylo zcela na nás. Mnozí hráli raději karty na desce piana, a pokud zašli do učebny, brali si karty s sebou. Cinkání mincí v zadních lavicích občas přehlušovalo jednotvárné mumlání starých profesorů.

Obávám se, že jsme ty chudáky staré pány trýznili. Hulákali jsme, chechtali jsme se, házeli jsme po sobě předměty a tropili jsme různé žerty. Náš profesor histologie byl téměř hluchý a řev a chaos zřejmě nevnímal. Spokojeně si odhuhlával svou přednášku.

To všechno mi připadalo báječně svůdné. Po přísném režimu předchozí školy mě okouzlovala nevázanost a brzy jsem šťastně plul v novém životním stylu. Starousedlíci, rozesazení kolem koncertního křídla, vítali nováčky, často jsem se tedy účastnil karetních her a záhy jsem dospěl k názoru, že poker je činnost zcela fascinující. Drobná závada byla v tom, že jsem prohrával. Přišel jsem o peníze, a nejen to – zadlužil jsem se. Když mi došly finance na jízdné a stravu, oblouzen hrou jsem požádal o úvěr. Časem jsem dlužil kdekomu po pár šilincích, bez naděje na získání prostředků na zaplacení.

Sužován pocitem viny jsem se zadumal nad svou situací. Bylo mi šestnáct a znal a pamatoval jsem si literární mementa z dob dětství: Erik neboli Krok za krokem, Dobrodružství hodinek za tři guineje – příběhy chlapců na šikmé ploše, do níž upadli hazardní hrou a dalšími neřestmi. Jako šité mně na míru – marnil jsem své mládí na desce starého piana a takto hanebně jsem se odměňoval svým těžce pracujícím rodičům. Začal jsem šetřit na jízdném za autobus a elektriku – chodil jsem kus cesty do školy pěšky a k obědu jsem nejedl nic než jediný kousek podešve zvané jablkový koláč. Stál jen penny a s úspěchem mi zahnal chuť k jídlu na celý den. Konečně jsem dokázal splatit dluhy.

Moji věřitelé vypadali překvapeně a značně pobaveně, když jsem jim puntičkářsky odpočítal vrácené peníze. Případně to zhodnotil jeden statný Glasgowan, poté co shrábl svých pár šilinků: „Platit dluhy z karet!“ Uchechtl se. „S tebou to dopadne moc špatně!“

Karetní hry pokračovaly bez úhonu i beze mne – já jsem jen zpovzdálí přihlížel. Cítil jsem upřímnou náklonnost k těm postavám vynikajícího charakteru, veteránům tisíců zkaňhaných zkoušek, a dodnes na ně vzpomínám se stejně neutuchající libostí a obdivem, protože dnes už nic podobného nenajdeš. Jak léta plynula a já jsem postupoval ve studiu, ti bardové zvolna odpadli a mne to rozesmutňovalo. Pár jich odešlo, aby se z nich stali prodejci nejmodernějšího hitu – vysavačů, a já jsem často uvažoval, jak jsou asi úspěšní. Jejich doyen McAloon se očividně osvědčil u policie – často jsem mu mával, když řídil dopravu na George’s Cross.

Jak jsem řekl, valná část výuky ve škole byla pro zasmání, učivo tonulo v hlubokém středověku, ale mělo i své světlé stránky: absolvovali jsme spoustu praxe. Nepatřila nám žádná klinika, proto jsme museli chodit do terénu a pozorovat reálné ošetřování zvířat. V posledním roce jsme měli dokonce jedinou přednášku ráno a celý zbytek dne jsme pak trávili s některým z místních veterinářů, kterážto praxe obnášela jen málo koní, zato spoustu psů.

Měl jsem štěstí. Praktikoval jsem jako student u Donalda Campbella z Rutherglenu, výborného člověka a vynikajícího veterináře, ale – kvůli svému zaměření na psy – jsem za největší úspěch pokládal, že jsem směl pracovat v ordinaci u velkého Weiperse, v centru města. Bill Weipers, dnes Sir William Weipers a později také děkan nové veterinární fakulty při Glasgowské univerzitě, v mnoha ohledech předešel na míle svou dobu. Zřídil úplně malou veterinární ordinaci na úrovni, o níž se tehdy nikomu ani nesnilo. Byl to brilantní, neskonale milý člověk s nezměrnou energií a studenti ho uctívali jako božstvo. Co se mne týkalo, já jsem byl očarován. Neměli jsme tu celé dny nic jiného než psy a kočky, a když jsem spatřil krásný operační stůl, špičkové chirurgické zákroky, rentgen a laboratoř na rozbory krve, prostoupila mě jediná myšlenka: takhle budu jednou pracovat já!

Zkušenost z praxe byla požehnání Boží. A ještě jednu výhodu měla tehdejší doba: neexistoval zákon o provozování veterinární praxe a studenti mohli zcela legálně samostatně pracovat. Někteří vypomáhali o víkendech místním veterinářům a já jsem byl v devatenácti letech pověřen na čtrnáct dní vedením ordinace. Veterinář odjel na dovolenou a nechal mě, holobrádka, abych převzal celou jeho praxi. Těch čtrnáct dní mi připadalo jako celý rok, ale strašlivě mi prospěly.

Aplikace teoretických poznatků do praxe nám dávala obrovskou satisfakci, protože ve škole jsme získali základní a podstatné teoretické informace. Například jsme se skutečně naučili patologii. Ctihodný a respektovaný profesor Emslie na tom trval. Nebyl to žádný vyřízený starý praktik, ale dynamický intelektuál na vrcholu sil, vášnivě oddaný svému povolání, vskutku úctyhodná osobnost. Statný, s hustým černým obočím a pronikavým zrakem, dokázal uzemnit každého z nás jediným pohledem. Smečka ďábelských trýznitelů těch chudáků stařičkých učitelů se u Emslieho proměnila v houf ustrašených myšek. A učil nás patologii. Řízně, vtipně a zuřivě nám ji vtloukal do hlavy.

Bál jsem se ho právě tak jako všichni ostatní, ale byl jsem mu vděčný, protože patologie je srdce všeho léčení, a když jsem tehdy hledíval na zvířata se zápalem plic, s chorobami ledvin a srdce a úporně jsem se snažil dobrat k jejich příčinám, bylo to, jako by někdo zvedl závoj z dosud neprobádaného tajemství.

Dostudoval jsem a získal diplom. Naposledy jsem vykročil ze dveří fakulty a zaplavil mě nevýslovný pocit ztráty z vědomí, že něco dobrého navždycky skončilo. V té omšelé staré budově jsem strávil několik nejšťastnějších let svého života, a přestože výuka byla zastaralá a v mnoha směrech nedostatečná, měla tahle etapa šarm a kouzlo zlatě zářící v mých vzpomínkách.

Když jsem po mnoha letech doprovázel svého syna Jimmyho k vlaku v Yorku, aby zahájil vlastní éru studenta veteriny, řekl jsem mu jediné: „Užij si to.“

Vím, že si to užil, ale nikdo líp než já.

Měl jsem teď za svým jménem MVDr. A vstoupil jsem do rozlehlosti světa. Brzy se ale ukázalo, že je to svět studený a nesoucitný. Školu jsem zřejmě absolvoval s klapkami na očích, protože má chlapecká vize se nezměnila. Stále ještě jsem stál v operačním úboru pod oslnivým světlem v kruhu ošetřovatelek. Na cestě ke svému cíli jsem neviděl žádné překážky. Přijmu místo asistenta v malé veterinární ošetřovně, získám zkušenosti, vydělám trochu peněz – a pak se stanu společníkem některého veterináře, nebo si vyvěsím v Glasgow ceduli se svým vlastním jménem. Budoucnost se mi jevila růžově: psů bylo všude plno a čekali na mne.

Kvalifikoval jsem se a narazil jsem na tvrdou realitu. Nad naším povoláním stále ještě visel černý příkrov krize třicátých let a míst bylo zoufale málo. Na každý inzerát ve Veterinárním zpravodaji se hlásilo osmdesát žadatelů o zaměstnání a plat těch, kteří uspěli, byl často žalostný. Odborní veterináři pracovali za třicet šilinků týdně plus byt a stravu a bylo děsivé číst inzeráty s onou chmurnou frází „Jsem ochoten pracovat za byt a stravu“, která se objevovala znovu a znovu jako zoufalý výkřik kolegů svolných ke všemu, jen aby přestali být závislí na rodičích.

Moji druzi přijímali místa prodavačů, pracovali v clydesidských docích a já jsem začal propadat beznaději, když vtom jsem byl pozván k pohovoru na místo v Yorkshiru. Štěstím bez sebe jsem nedokázal uvěřit, že jsem byl doopravdy přijat, že jsem vyvázl z katastrofy. Moji euforii kalil jen drobný smutek: byla to praxe velkých zvířat, téměř výhradně specializovaná na tažné koně, skot, ovce a vepře. A co mé sny?

Nezbýval ale čas na starosti tohoto druhu a představa neposkvrněného mladého veterináře ve sterilní ordinaci vzala brzy zasvé. Trávil jsem život s vyhrnutými rukávy košile, v gumovkách, brodil jsem se blátem a hnojem a zápolil jsem s velkými zvířaty, jež mě okopávala, povalovala a dupala po mně. Vletěl jsem po hlavě do mně vzdáleného rurálního společenství, o němž jsem čítal jen v knihách, já – obyčejný městský kluk, a připadal jsem si jako špatný plavec, který polyká andělíčky a snaží se udržet hlavu nad vodou. Uvědomoval jsem si, jak neznámé mi je prostředí zemědělců a že se musím prosadit mezi farmáři, kteří tráví celý život se zvířaty a na „učení z knih“ zahlížejí často žlučovitým zrakem.

A přesto v těch strastech byl i prvek kouzla. Pracoval jsem neustále venku, na slunci a v čistém vzduchu a kolem mne se rozprostírala krajina neočekávaně a zázračně krásná. Žasl jsem, že mi doopravdy nikdo nepověděl o Yorkshiru. Majestátní travnaté kopce tyčící se závratně vysoko nad oblázkovitými řekami a šedými vesnicemi, obraz vzdálených planin s mořem narudlého vřesu. Objevil jsem pohádkový svět, panensky nedotčený, a často jsem v té rozlehlosti divoké přírody byl plně samojediný. Vzrušovala mě ta výlučnost a pochopil jsem, že mě osud velkomyslně odměnil za to, že rozhodl, abych se stal lékařem v zemědělství.

Čas plynul a prvotní pocit se proměnil v hluboké přesvědčení: tohle je život pro mne. Nikdy se už nevrátím do města.

Škoda, že neuskutečním svůj sen, svůj původní cíl. Dlouho jsem po něm toužil, ale teď jsem ho vytěsnil. Pak jsem však pozvolna přišel na to, že i tady všude kolem jsou psi – malý psí svět z yorkshirských vesnic. Lidé tu chovali a milovali své psy právě tak jako ve městech. Nebylo jich tu sice tolik, ale dost mně pro radost a pro změnu ve stereotypu práce s velkými zvířaty. A k mému úžasu dychtili tihle lidé po mé pomoci, především proto, že statným a tvrdým veterinářům ošetřujícím koně a skot připadalo nemístně zženštilé věnovat se psům a kočkám. Vzpomínám na jednoho starého praktika, jak si mě změřil, když jsem mu líčil nějaký případ drobného zvířete. „To není veterina,“ zamručel.

Pro mne to ale veterina byla. A moc pro mne znamenala. Měl jsem volné pole pro svou zálibu, protože můj šéf, později můj společník, byl vášnivý koňař, který se chápal každého koňského problému, a kočky a psy nechával mně. Tak se stalo, že jsem zhruba po roce měl vlastní klientelu malých zvířat. Za veterinářem, který se doopravdy chtěl věnovat jejich miláčkům, přijížděli zákazníci i z okolí našeho městečka.

Byl to jasný tón v úmorné šedi každodenních povinností. Veterinární praxe na venkově je těžká, ale před půlstoletím byla mnohem těžší – v době než nastoupily moderní léky, fixační klece a sedativa, která tolik usnadňují zápolení se zvířaty. Byl jsem mladý, statný a s radostí jsem přijímal všechny obtíže a nesnáze, ale přesto byla báječná úleva na chvíli vyváznout ze špíny, zimy a často bolestného úsilí a ošetřovat mírná malá zvířátka v pohodlí obývacích pokojů.

Nebyla to skutečná psí veterina, o níž jsem snil jako chlapec. Neměl jsem operační sál ani sestru. Vzpomínám, jak jsem ošetřoval zlomenou nohu labradora na podlaze vesnické pošty, jak jsem rodil štěňata v tmavém koutě chléva a dělal všemožné chirurgické zákroky na kuchyňských a mycích stolech v chalupách venkovských samot. Nemohl jsem si stanovit ordinační hodiny a lidé mi nosili své miláčky, kdykoli se domnívali, že budu pravděpodobně doma – v době jídla nebo brzy ráno. Moje manželka musela často nechat vaření a pomáhat mi s nepoddajným pacientem.

Jak jsem řekl, v ničem se to nepodobovalo mému snu, ale mělo to jednu obrovskou výhodu. Terén mé psí praxe byl sice rozsáhlý, ale ne tak velký, aby zneosobněl. Zatímco ve městě procházejí ordinací nekonečné zástupy psů, v mém případě nic takového neexistovalo. Znal jsem každého pacienta jménem. Pamatoval jsem si všechny jejich bolístky a neduhy a těšilo mě, když jsem je potkával při svých pochůzkách a projížďkách a viděl, jak se zotavili.

Léta plynula a praxe se postupně měnila stejně jako všude na světě. Podstatně se rozrostla klientela drobných zvířat – tvořila něco kolem poloviny naší práce. Máme operační sál, rentgen, vyšetřovny, o nichž jsem jako dítě snil. A samozřejmě máme i moderní léky, dřív nedosažitelné. Pro mě, stejně jako pro všechny veterináře, je velkým zadostiučiněním, že dokážeme pro své pacienty udělat tolik věcí, před pár lety nepředstavitelných.

Vím, že mám štěstí, protože se tetelím radostí, už když pes nebo kočka vkročí ke mně do ordinace. Kromě lékařského hlediska je pro každého milovníka zvířat neustále poutavé pozorovat různé charaktery psíků a kočiček. A veterináři jsou milovníci zvířat – proto se stali veterináři. Hodně lidí se domnívá, že náš vztah k pacientům je odcizený a ryze klinický. Není to pravda. Naše povolání předpokládá osobní účast a zájem. Naše pravá povaha vyjde často najevo v tom, jak se chováme k našim vlastním miláčkům, a u mnoha chlapsky tvrdých kolegů jsem objevil šokující přemíru sentimentu. Co se mne týče, já se na své psy třesu právě tak jako kterákoli stařenka a tahle vlastnost mi při práci byla ku prospěchu. Lidé jsou často rozpačití – je jim trapné projevit před veterinářem oddanost ke svým zvířátkům, starost o ně, smutek, když jejich miláčkové končí svůj krátký život. Přede mnou se nemuseli ostýchat. Jak se zpívá v té staré písničce – nepotřebovali mi nic říkat, dobře jsem to znal.

Když se ohlížím nazpět, uvědomuji si, že jsem měl se svými vlastními psy štěstí. Každý, kdo si pořídí psa, musí čelit smutné realitě, že pes nežije příliš dlouho. Ve svém povolání jsem byl svědkem mnoha drobných tragédií, když byla i tak dost krátká životní psí dráha přeťata chorobou nebo úrazem. Moji miláčkové se ale dožili dlouhého věku, a ačkoli jsem je pak tím víc a bolestněji postrádal, býval jsem vděčný, že jsem s nimi strávil tolik roků.

Často na ně na všechny myslím, na jejich různé povahy a na pohodu společných chvil. Nádherný irský setr, se kterým jsem jako chlapec chodil po skotských kopcích, malý bílý kříženec, u kterého bylo zcela vyloučeno určit složitý původ, a můj oslnivě inteligentní a charakterní, milovaný bígl, jehož oči se na mě dívají z tolika gratulací k narozeninám. Pak přišli Hektor a Dan.

Svoji knihu Zvěrolékař mezi nebem a zemí jsem věnoval „Svým psům Hektorovi a Danovi, věrným průvodcům mých každodenních pochůzek“. A těmi také byli. Jejich život patřil mně. Každé ráno po snídani se vyřítili a naskákali do auta, dychtiví pustit se do práce. Hektor byl Jack Russell teriér a Dan černý labrador a snoubila se v nich výbojnost s důstojností.

Hektor byl starší. Když mi zemřel bígl, zachoval jsem se dle rady, kterou jsem dal tolika lidem – okamžitě si pořídit jiného psa. Čtyřiadvacet hodin jsem hledal bezvýsledně, až mě ve večerníku zaujal inzerát nabízející vrh Jack Russell teriérů. Pár dní předtím jsem hovořil s přítelem a ten mě varoval, abych si nikdy nebral Jack Russella. „Jsou to kousaví ďáblíci,“ řekl. „Kouknou se na tebe a máš ruku pryč.“ Popravdě řečeno jsem zažil v ordinaci několik hodně tvrdých chlapíků a skutečně jsem dospěl k názoru, že na darrowbyské Jack Russelly si musí dát člověk pozor.

Přesto jsem zajel na tu farmu podívat se na vrh. Pět štěňat sedm týdnů starých se kutálelo kolem své matky. Čtyři si mě lhostejně změřili, ale páté ke mně přecupalo, zavrtělo pahýlem ocásku a zuřivě mi začalo olizovat ruku.

„Vezmu si tohohle,“ řekl jsem a tím začalo mé patnáctileté partnerství s Hektorem.

Ukázalo se, že je to dobromyslný pes, který miloval všechny lidi a všechny psy. I on okouzlil každého na první pohled a těšil se obdivu široké veřejnosti, protože jsem tenkrát jezdil jen v otevřených autech a každý ho viděl. Když jsem přijel na farmu, sbíhaly se k němu děti farmářů a hladily přátelské stvoření vykukující z auta se staženou střechou. I jejich rodiče bývali neomylně zaujati přívětivým Jack Russellem a znovu a znovu jsem slýchal: „To je krásný pejsek! Dovolíte, abych ho připustil ke své fence?“

Hektorova sláva coby chovného psa léty rostla a zplodil dlouho řádku veselých, přívětivých štěňat. A tahle štěňata měla zase štěňata, všechna zřejmě poznamenaná Hektorovou povahou, jejíž laskavé vlny se rozlévaly krajem. Nepřeháním, když tvrdím, že Hektor svým plodným úsilím změnil povahu Jack Russella v našem okrese.

I dnes, tolik let po jeho smrti, se mi sevře srdce, když zahlédnu v ordinaci malé Hektorovy napodobeniny. Měl mimořádně dlouhý, špičatý čenich a štíhlé tělo s klasickýma „chippendalskýma“ nohama a občas mi nějaký potomek jeho potomků bolestně připomene šťastná léta, která jsem s ním trávil.

Dana jsem dostal náhodou. Když můj syn Jimmy získal titul MVDr., obdržel od rodiny a přátel různé dárky. Jeden z mých kolegů mu dal pět liber. Jimmy si za ně koupil štěně černého labradora a pojmenoval ho Dan. Jimmyho první zaměstnání bylo u asistenta slavného Eddieho Strastona, veterináře pracujícího pro televizi, a Dan mu byl věrným druhem ve dne v noci, při všech povinnostech.

Pak nastoupil do naší praxe a Dana přivezl s sebou – měli jsme tedy dva psy a ti se okamžitě spřátelili. Hektor poskakoval kolem velkého psa a chňapal mu po tlapách, což Dan spokojeně toleroval.

Dan byl vysloveně krásný. Měl ušlechtilou hlavu, důstojný výraz a nejnádhernější černou srst, jakou jsem kdy viděl. Jimmy prohlašoval, že za ten jedinečný lesk vděčí spoustě mléka, jež spořádal u Strastona. V Eddieho veterinární nemocnici byla hromada koček a Dan bezostyšně loupil mléko z jejich misek. Hrozně rád jsem ho pozoroval, jak běhá za kusem klacku, svaly napjaté pod lesklou srstí. Byla to jeho nejmilejší kratochvíle a vídám ho tak ve svých vzpomínkách.

Jimmy se oženil, odstěhoval se a Dana mi nechal. Věděl, že jsem k velkému psu přilnul, a prokázal laskavost mně i Hektorovi. Utěšovalo mě vědomí, že nebude strádat kvůli své nesobeckosti – bydlel totiž něco přes kilometr od nás, pracoval se mnou a Dana vídal každý den. Koupil si roztomilou fenku Lancashire Heeler, připustil ji a nechal si štěně a Sofie a Chloe se staly družkami při jeho cestách autem.

Pro mě nastalo údobí, které chovám s láskou v paměti jako údobí Hektora a Dana. Pro venkovského veterináře mého typu, který žil neustále na silnicích a polních cestách, byli tihle psi velmi důležití. Scéna byla pokaždé stejná: Dan natažený na sedadle vedle mne, s hlavou na mém koleni. Hektor vykukující čelním sklem, s tlapami balancujícími na mé ruce na převodové páce. Dana nezajímalo, co se dělo venku, ale Hektorovi nesmělo ujít vůbec nic. Hlava mu nadskakovala, když jsem přehazoval rychlost, ale jeho packy se nepřestaly držet mé ruky.

K darům mého údělu patřily občasné přestávky mezi návštěvami u pacientů, a protože jsem pracoval v kraji přímo stvořeném pro psí vycházky, byly tyhle pracovní přestávky nepředstavitelně báječné. Soucítím s tisícovkami majitelů psů, kteří bydlí ve městech. Trpí tolika potížemi a nevýhodami! Moje vycházky směřovaly po travnatých stezkách na vrcholy kopců a do vřesovišť a těch cestiček byla nekonečná spousta. Byly měkké pro packy i nohy, byly oproštěné od aut, od lidí i od hluku, byly vzdáleny světské vřavě a plné míru.

Nemohl jsem uvěřit, že mě potkalo to štěstí, že se mohu během dne zastavit a vystoupit z vozu do průzračného ticha. Za pár vteřin jsem se ocitl v nádheře Yorkshiru, bloudil jsem slunečním svitem a čistým vzduchem a moji dva společníci klusali přede mnou. Šťastní psi, myslíval jsem si, a šťastný, přešťastný já!

Na jednom Dan při těchto vycházkách trval – na kusu klacku. Když ho nenesl v tlamě, byl bez nálady, a protože jsme obvykle putovali vysočinou beze stromů a větve a klacky se téměř nevyskytovaly, neustále nervózně čenichal a otravoval. Někdy jsem musel ulomit silný stvol vřesu a nabídnout mu ho, ale přijal ho bez valného vděku. Neměl rád jakékoli klacky, žádal vyslovená polena, a tak jsem s sebou začal vozit v kufru celou zásobu klacků.

Jednou vedle mne stál farmář, když jsem lovil z vozu gumovky a injekční stříkačku, a nechápavě zíral na silné větve spočívající mezi medikamenty.

„Na co ksakru potřebujete tydle klády?“ tázal se.

Hektor si sice na klacky nepotrpěl, ale s chutí chňapal po Danových a snažil se mu je vytáhnout z tlamy. Tím docházelo k nesčetným zápolením a tahanicím a bavilo mě pozorovat různé reakce obou psů. Hektor bojoval smrtelně vážně, po teriérsku paličatě visel na klacku a hrozivě vrčel, když jím Dan cloumal. Obouval se do toho s bezvýhradnou posedlostí. Pro Dana to byla hra, lehké rozptýlení. Držel klacek a mrkal na mne s výrazem: „Tak co, jak mi to jde?“

Nosil klacek celé dlouhé kilometry, a když se ve čtrnácti letech vracel z procházky bez klacku, pochopil jsem, že něco není v pořádku a že Dan stárne. Dalším příznakem bylo, že přestal trvat na velkých klaccích. Naopak, pomalu mu přicházely vhod menší a menší větvičky.

Na přebalu knihy Yorkshire Jamese Herriota je fotografie siluety Dana, jak ke mně vzhlíží. To už byl hodně starý – rok před tím zemřel Hektor. Dan se nedíval na mne, ale na něco v mé ruce. Na úplně malý klacíček…

Stejný pocit vracejícího se času mám, když pozoruji svého nynějšího psa, Bodieho. Je to borderteriér a já jsem po něm toužil skoro padesát let – ode dne, kdy jsem přijel do Yorkshiru.

Siegfried měl v Leyburnu kolegu Franka Binghama. Leyburn leží na okraji Wensleydale a jezdíval jsem tam několikrát týdně na tuberkulinaci. Pokaždé, když jsem vstoupil do domu, přiťapal ke mně malý borderteriér jménem Toby, překulil se na záda a vážně se na mne zahleděl v očekávání, že ho podrbu na bříšku. Vždycky jsem měl rád psy, kteří se takhle překulili – považuji to za jednoznačný projev dobromyslnosti, a do Tobyho jsem se zamiloval. Jeho chlupatá hlava s černýma ušima byla přepůvabná.

„Jednou si pořídím bordera,“ zapřísáhl jsem se Frankovi.

Zapřísahal jsem se tak celá léta a mnoha lidem, především sám sobě. Ale vždycky když jsem přišel o některého psa, žádný border se zrovna nikde nevyskytoval. Když zemřel Hektor a po něm Dan, porušil jsem vlastní doporučení a nepořídil jsem si okamžitě jiného psa. Asi jsem měl pocit, že ti dva byli nenahraditelní. Ve své rozdílnosti se tolik doplňovali a stali se součástí mého života a mně táhla šedesátka a byl jsem méně přizpůsobivý a méně ochotný připustit si, že bych mohl k jinému psu cítit to, co jsem cítil k nim.

Několik měsíců jsem byl jako náměsíčný – jediné údobí mého života, kdy jsem neměl žádného psa – a moje procházky by bývaly byly ztratily svou vábnost, nebýt toho, že má dcera Rosie bydlela vedle nás a získala nádherné štěně: fenku žlutého labradora. Pojmenovala ji Polly a já jsem s potěšením zjistil, že mám novou přítelkyni. Auto mi ale připadalo pusté, když jsem jezdil za pacienty sám, bez psa.

Jednou v sobotu v poledne přišla Rosie a vzrušeně volala: „V Darlingtonských a Stocktonských Timesech inzerují štěňata borderů! Nějaká paní Masonová z Bedale.“

Vyrazilo mi to dech a okamžitě jsem se chystal k akci. Překvapila mě ale reakce mé ženy.

„Tady se píše,“ pravila pečlivě pročítajíc inzerát, „že těm štěňatům je osm týdnů. Narodila se tedy o Vánocích a ty jsi vždycky tvrdil, že jarní jsou lepší – když jsme čekali tak dlouho…“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl jsem. „Ale, Heleno, jsou to bordeři! Bůhví, kdy se zase naskytne taková příležitost.“

Helena pokrčila rameny: „Určitě se dočkáme, když budeme trpěliví.“

„Ale… ale…“ zjistil jsem, že promlouvám k Heleniným zádům. Skláněla se nad mísou brambor.

„Oběd bude za deset minut,“ řekla. „Jdi s Rosie a vezměte Polly na krátkou procházku.“

Loudali jsme se polní cestou za naším domem a Rosie se ke mně obrátila: „To je divné! Maminka přece touží po psu stejně jako ty, a teď se objeví vrh borderů – přesně to, na co jsi čekal. Jsou tak vzácní! Byla by škoda propást tuhle šanci.“

„Myslím, že ji nepropaseme,“ zahuhlal jsem.

„Jakto? Slyšel jsi, co maminka říkala.“

Shovívavě jsem se usmál. „Často jsi slýchala maminku prohlašovat, že mě zná jako své boty, že nachlup přesně ví, co kdy udělám.“

„Ano, ale…“

„Zapomíná ovšem, že já ji znám taky. Vsadím se s tebou, že než přijdeme domů, změní názor.“

Rosie zdvihla obočí. „Moc pochybuji! Vypadala naprosto rozhodnutě.“

Vraceli jsme se, a když jsem otevíral domovní dveře, zahlédl jsem Helenu u telefonu.

Obrátila se ke mně celá rozčilená. „Mám na drátě paní Masonovou. Z vrhu zbylo už jen jediné štěně a čekají zájemce, kteří přijedou z hrozné dálky. Musíme si pospíšit. Proč jste byli venku tak dlouho?“

Zhltli jsme oběd a s Helenou, Rosie a vnučkou Emmou jsme vyrazili do Bedalu. Paní Masonová nás zavedla do kuchyně a ukázala drobounké ježaté stvořeníčko, kutálející se pod stolem.

„Tady ho máte,“ řekla.

Sklonil jsem se a zvedl štěňátko stočené do klubíčka ve snaze zakousnout vlastní ocásek. Ten se ale zuřivě zavrtěl a růžový jazýček mi začal horlivě olizovat ruku. Věděl jsem, že bude náš, ještě než jsem ho vyšetřil na kýlu a předkus.

Dohoda byla rychlá a šli jsme ven, prohlédnout si rodinu štěňátka, matku a babičku. Bydlely v malých soudcích, které jim sloužily za kotce, a obě vyběhly a škrabaly se nám na nohy s rozvrtěnými oháňkami a s rozesmátou tlamičkou. Byl jsem ohromně spokojený. Tihle veselí, zdraví psíci určitě zplodili prvotřídní štěňata.

Vraceli jsme se se štěnětem v Emmině náručí a mě napadlo, že se kruh času opravdu uzavírá. Téměř po padesáti letech mám borderteriéra.

Pár dnů jsme se nevěnovali ničemu jinému než výběru jména. Padaly nejroztodivnější návrhy, protinávrhy a argumenty. Konečně jsme se rozhodli pro Bodieho. Helena i já jsme měli ve velké oblibě televizní seriál Profesionálové, zejména Lewise Collinse, který hrál Bodieho. Párkrát jsme se s ním setkali a nejdřív jsme váhali, jestli mu máme povědět, že jsme po něm pojmenovali psa, ale jemu to nevadilo, znal nás a věděl, jak čestné místo zaujímá pes v naší rodině.

My s Helenou jsme s Bodiem pookřáli. Bez psa v domě jsme byli jako ztracení a ulevilo se nám, že to huňaté, ježaté, sotva pětadvaceticentimetrové stvoření zaplnilo prázdnotu po Hektorovi a Danovi. Bodiemu se ten zázrak stoprocentně dařil. Helena mohla zase krmit psa a pečovat o jeho pelíšek a já jsem měl společníka do auta a pro večerní procházky, ačkoli ho na konci vodítka téměř nebylo vidět.

Jeho první setkání s Polly byla událost. Zmínil jsem se, že Hektor s Danem na sebe okamžitě padli věrnou láskou. S Bodiem to bylo jinak. Bodie se zamiloval.

Nepřeháním. Polly se stala a dodnes je nejvýznamnějším tvorem v jeho životě. Bydlela vedle nás, takže Bodie viděl na její dům z okna obývacího okoje a šťastné ňafání bylo pokaždé signálem, že jeho zbožňovaná se objevila na zahradě. Naštěstí pro pohodu jeho srdce s ní chodil každý den na společnou vycházku a o víkendech dokonce několikrát denně, a jak vyrůstal, bylo stále zjevnější, že tohle byla nejdůležitější součást jeho života.

Když mu byl asi rok, šel jsem jednou s oběma psy po cestě – běhali přede mnou. Pozoroval jsem je a najednou jsem před svým vnitřním zrakem znovu spatřil svého starého vznešeného labradora a ježatého malého teriéra. Zničehonic zvedla Polly klacek, Bodie chňapal jeden konec – a v mžiku zuřila válka. Malý border vrčel a mručel rozvášněn bojem a Polly na mne pobaveně mrkla. Zaplavil mě neskutečný pocit, že se mi vrátil Hektor a Dan.

Bodie pomalu dospíval a měl jsem příležitost hodnotit jeho povahové vlastnosti. Moje Encyklopedie psů popisuje bordera jako „tvrdého“, „poctivého“, „realistického“. Netvrdí, že je hezký, prý naopak – „nedosahuje elegance módnějších druhů teriérů“. Přiznávám to. Ježatá, rozcuchaná tlamička Bodieho je téměř komická, ale já jsem si ji zamiloval. Když se na ni dnes dívám, čtu v ní výraz hlubokého charakteru.

Kniha také říká, že tahle rasa je „mimořádně oddaná a laskavá k dětem“. Znovu jednoznačně souhlasím, ale Bodie se očividně považuje za tvrdého chlapíka, a proto je mu poněkud trapné projevovat city. Když si sednu na pohovku, vyskočí ke mně skoro omluvně a jakoby náhodou, ale přitulí se úplně blízko a při jídle, nebo když píši, má ve zvyku nenápadně se přikrčit k mým nohám. Teď tam také sedí, a protože píši na otáčecí židli, musím si dávat pozor, abych se náhle nezhoupl a neublížil mu.

Jeho láska k Polly má jednu neblahou stinnou stránku: Bodie je hrozně žárlivý. Jeho majetnictví nezná mezí a Bodie se bez váhání vrhne na každého psa, jakkoli velkého, pokud hrozí nebezpečí, že by se mohl stát ctitelem jeho Polly. Tím pádem dochází k nepříjemným bitkám a následným omluvám namíchnutému majiteli napadeného psa.

Je to chování velice nemoudré pro tak malé stvoření, protože obvykle prohraje. Ale nikdy se nevzdává. Minulý týden jsem mu bral stehy z rány na rameni po střetu s obrovským křížencem vlčáka. Než jsem pro Bodieho střemhlav skočil, tenhle pes ho držel za nohu a mával s ním. Border měl tlamu plnou chlupů, ale hodlal se rvát dál.

Je pošetilý, ale statečný. Tihle malí teriéři žili staletí na pomezí Skotska a Anglie a jejich doménou byly hony na lišky. Možná proto jsou tak nebojácní. Jak jsem říkal, než se vydám s ním a Polly na procházku, musím důkladně propátrat naše obzory.

V žádném případě není Bodie vysloveně agresivní. K fenám je šarmantní, točí se kolem nich s oháňkou vysoko zdviženou a culí se do vousů. Jestliže jsou svolné ke hře, chová se nanejvýš galantně a dovolí, aby ho třeba i překulily na záda. Mohou si s ním dělat, co se jim zamane, vesele se podvolí a připitoměle se usmívá.

To legrační kroucení celého tělíčka, kterého jsem si všiml hned, když jsem ho viděl poprvé, mu zůstalo. Když spatří někoho, kdo se mu líbí, přikroutí se bokem jako krab, ocas u samého čumáčku. To jsem nezaznamenal u žádného jiného psa.

Ve srovnání s jeho předchůdcem Danem je zřejmý rozdíl v poslušnosti. Velký labrador se narodil s touhou poslouchat, vlastní jeho rase. Sledoval každé mé hnutí a čekal na povel, dokonce v takových maličkostech, jako když měl vyskočit z auta nebo přejít z místnosti do místnosti. O Bodiem to rozhodně neplatí. Po dlouhé námaze se mi podařilo vštípit mu tak jednoduché povely jako „Zůstaň!“ nebo „Ke mně!“, ale i ty plní, kdy se mu zachce. Pokud je zaujat něčím zajímavým, věnuje mi pramalou pozornost. Poté co na něj desetkrát zahulákám, podívá se na mě s mírnou účastí a mě to značně rozčiluje, protože se obecně předpokládá, že veterináři mají vycvičené, poslušné psy. Nedávno mi pětiletý chlapec ze sousedství s vážnou tváří sdělil: „Pořád jen křičíte Bodie! Bodie! Bodie!“ Takže se obávám, že se mé zoufalé výkřiky, hlaholící ozvěnou široko daleko naší vískou, staly součástí místního folkloru.

Ale přesto přese všechno… Ten chlapík má charisma – chlupatý půvab, který se dostane pod kůži všech majitelů borderů. Je jich tu jen pár a pokaždé, když některého potkám, přistihnu se, že na něj civím s hlubokým zájmem. Vím, že v tom nejedu sám – kolegové, kteří mají bordera, jsou stejně fascinovaní Bodiem. Naše vzájemné pouto je nesporné.

Loni v létě jsem kráčel s Bodiem kolem motelu vpůli cesty mezi naší vesnicí a Glasgow, když z parkoviště vyjíždělo auto. Řidič se vyklonil z okénka a zavolal: „To je hezký border!“

Nafoukl jsem se nehoráznou pýchou: „Děkuji, máte také bordera?“ otázal jsem se.

„Ano, máme!“ Zamával a odjel, ale pocit přátelského společenství zůstal.

A ještě jedno setkání se mi přihodilo letos o jarních prázdninách. Zaparkoval jsem auto na převozním trajektu mezi Obanem a ostrovem Barra v Hebridách a zaznamenal jsem stříbrovlasého pána, který upřeně hleděl na Bodieho, nataženého na svém oblíbeném místě za zadním oknem.

Byl to další ctitel borderů a hovořil se mnou o tom svém. Na druhé straně Atlantiku je jich zřejmě ještě méně: tvrdil, že zná v celé velké zemi jen tři chovné stanice. Než odešel, zahleděl se ještě jednou dlouze do auta.

„Báječní psíci,“ zamumlal s obdivem.

Vyslovil moje vlastní pocity, ale když myslím na Bodieho, neuvažuji o dobré pověsti jeho rasy. Co mě blaží, hřeje a plní vděčností je, že zcela zaplnil místo po milovaných druzích, které jsem měl před ním. Je to potvrzení pravdy, která musí utěšit všechny majitele psů – že jejich krátké životy neznamenají nekonečné pusto a prázdno, že se ta rána zahojí a zůstanou dobré vzpomínky.

Tak to tedy je s naší rodinou a s Bodiem. Je nám stejně drahý jako jeho předchůdci.

Končím svou předmluvu. Pustil jsem se do ní s úmyslem vysvětlit, jak se stalo, že lékař skotu napsal knihu o psech. Vyznělo to nakonec stejně jako hromada dopisů, které dostávám ze všech koutů světa. Vyprávějí mi o svých psech a o tom, co zajímavého nebo legračního provedli a provádějí a jak vnášejí radost do jejich domovů. Vyprávějí mi o svých strastech a starostech, o celé paletě svých psářských zkušeností.

Možná že tohle je dobrý způsob, jak jim odpovědět. Protože tohle jsou na oplátku moje historky.

1. TRICKI WOO

Podzim přešel v zimu, vysoké vrcholky byly poprášeny prvním sněhem a začínal jsem cítit nevýhody a nepohodlí praxe v Dalesu.

Několikahodinové jízdy s mrznoucíma nohama, krkolomné šplhání do hospodářství umístěných na vysokých stráních ve štiplavém a řezavém větru, který spálil a převálcoval i tvrdou horskou trávu. A donekonečna znovu a znovu se musel člověk svlékat ve studených budovách, kterými fičel vítr, a umývat se do půl těla mýdlem na prádlo ve vědrech mrazivé vody a často se místo do ručníku utírat do pytle.

Ověřil jsem si v praxi, co znamená výraz popraskané ruce. Když bylo hodně práce, ruce mi nikdy úplně neuschly a drobné červené trhlinky se mi táhly skoro až k loktům. V tu dobu bylo pravým požehnáním ošetřování drobných zvířat. Byla to trocha úlevy, malé vybočení z tvrdé a těžké rutiny: vejít do teplého obývacího pokoje namísto do chléva a obírat se něčím méně obtížným než koněm nebo býkem. Ale žádný z těch pohodlných přijímacích pokojů nebyl tak útulný jako pokoj paní Pumphreyové.

Paní Pumphreyová byla starší vdova. Její zemřelý manžel, pivovarnický magnát, jehož pivovary a hostince byly rozesety po celém širokém údolí Yorkshiru, zanechal velký majetek a nádherný dům na předměstí Darrowby. Tady žila s velkým sborem služebnictva, se zahradníkem, se šoférem a s Tricki Woo. Tricki Woo byl pekingský palácový psík a zřítelnice oka své paní.

Teď jsem tedy stál u velkolepých domovních dveří, kradmo si otíral špičky bot o nohavice kalhot a dýchal jsem si na studené ruce. Už jsem skoro viděl hluboké křeslo přitažené k probleskujícím plamenům, podnos se sušenkami, láhev výborného sherry. Kvůli sherry jsem vždycky pečlivě načasoval své návštěvy půl hodiny před obědem.

Na moje zazvonění přišla otevřít služebná, zazářila na mě úsměvem jako na vzácného hosta a odvedla mě do pokoje přecpaného nákladným nábytkem a posetého barevnými časopisy a moderními romány. Paní Pumphreyová seděla u krbu v čalouněném křesle a odložila knihu s radostným výkřikem: „Tricki, Tricki! Přišel strýček Herriot.“ Strýčkem jsem se stal velmi brzy, a vycítiv výhody takovéhoto příbuzenství, nevznesl jsem žádné námitky.

Tricki se jako vždycky skutálel ze svého polštářku, skočil zezadu na gauč a položil mi packy na ramena. Potom mi olizoval obličej, hodně důkladně, dokud se neunavil; pak odešel. Unavil se snadno, protože dostával asi tak dvojnásobné množství potravy, než pes jeho rozměrů potřeboval. A ještě k tomu nesprávný druh potravy.

„Ale pane Herriote,“ říkala paní Pumphreyová a úzkostlivě hleděla na svého miláčka, „jsem tak ráda, že jste přišel. Tricki má zase zalepený zadeček.“ Tato choroba, kterou byste nenašli v žádné učebnici, byl způsob, jakým paní Pumphreyová popisovala příznaky Trickiho zacpaných análních žláz. Když se mu útroby přeplnily, jevil neklid a uprostřed procházky si náhle sedal. Jeho velitelka pak rozčileně spěchala k telefonu.

„Pane Herriote! Prosím vás, přijeďte, už je zase zalepený!“

Zvedl jsem psíka na stůl, stiskl žlázky kouskem vaty a uvolnil jsem mu zadeček.

Udivilo mě, že psík mě vždycky tak rád vidí. Když pes dokáže mít rád člověka, který ho pokaždé chytí za zadek a mačká mu ho, musí mít neuvěřitelně laskavou povahu. Tricki skutečně nikdy nejevil známky roztrpčení. Popravdě řečeno to byl mimořádně klidný tvoreček, překypující inteligencí, a já jsem k němu upřímně přilnul. Bylo potěšením stát se jeho osobním lékařem.

Když bylo mačkání za námi, zdvihl jsem svého pacienta ze stolu a zjistil jsem, že přibyl na váze, že má žebírka obalenější. „Jistě si, paní Pumphreyová, uvědomujete, že už ho zase překrmujete? Copak jsem vám neřekl, že máte vynechat všechny ty kousky koláče a dávat mu víc bílkovin?“

„Já vím, pane Herriote,“ lkala paní Pumphreyová. „Ale co mohu dělat? Kuřata už mu lezou krkem!“

Pokrčil jsem rameny. Bylo to beznadějné. Dovolil jsem služebné, aby mě odvedla do palácové koupelny, kde se vždycky konal rituál mytí rukou – po té operaci. Byla to obrovská místnost s dokonale zásobeným toaletním stolkem, se soupravou ze zeleného porcelánu a s řadou skleněných poliček obležených toaletními přípravky. Vedle drahého mýdla ležel můj osobní návštěvnický ručník.

Pak jsem se vrátil do přijímacího pokoje, dostal jsem skleničku sherry, posadil se u krbu a poslouchal paní Pumphreyovou. Nedalo se to nazvat konverzací, protože veškeré mluvení obstarala ona, ale mně to bylo vždycky příjemné.

Paní Pumphreyová byla laskavá, bohatě přispívala na dobročinné účely a každému pomohla v nesnázích. Byla inteligentní a zábavná a její šarm odzbrojoval. Ale většina lidí má svou slabou stránku a její slabou stránkou byl Tricki Woo. Zkazky, které vyprávěla o svém miláčkovi, zabíhaly daleko do fantazie a já jsem dychtivě čekával, co přijde příště.

„Ach, pane Herriote, povím vám něco – to se podivíte. Tricki se stal psem-dopisovatelem! Ano, napsal dopis redaktorovi Psího světa, přiložil darem nějaké peníze a oznámil, že ačkoli je přímým potomkem dlouhé větve čínských císařů, rozhodl se snížit a bez předsudků a svobodně se stýkat s obyčejnými psy. Požádal redaktora, aby pro něj vyhledal psa – nějakého, kterého zná, se kterým by si dopisoval tak, aby je to oba potěšilo. Tricki se rozhodl, že pro tuto příležitost přijme jméno pan Utterbunkum. A víte, že obdržel překrásný dopis od redaktora?“ (Dovedl jsem si představit, jak ten moudrý muž skočil po té zlaté hřivně.) „Redaktor mu napsal, že by mu chtěl představit Bonzo Fortheringhama, opuštěného dalmatince, který by byl nadšen, kdyby si mohl dopisovat s přítelem z Yorkshiru.“

Popíjel jsem sherry. Tricki chrápal v mém klíně. Paní Pumphreyová pokračovala.

„Ale jsem hrozně zklamaná tím novým altánkem – víte, zřídila jsem ho zvlášť pro Trickiho, abychom si spolu mohli posedět venku za pěkného, teplého odpoledne. Je to taková malá, příjemná besídka ve venkovském stylu, ale Trickimu se příšerně nelíbí. Vysloveně to nenávidí – absolutně odmítá jít dovnitř. Měl byste vidět ten strašlivý výraz na jeho obličeji, když se na altán podívá. A víte, jak to včera nazval? Ani bych se neopovážila povědět vám to.“ Rozhlédla se po místnosti, pak se ke mně naklonila a zašeptala: „Řekl, že to je pitomá chajda!“

Služebná oživila oheň a doplnila moji skleničku. Vítr snesl na okno přepršku suchého listí. Tomuhle se tedy říká život. Čekal jsem na pokračování.

„A už jsem vám pověděla, pane Herriote, že Tricki včera zase vyhrál? Víte, jsem přesvědčená, že studuje zprávy z dostihů. Tak dokonale umí hádat. Poradil mi, abych vsadila na Canny Lad, a jako obyčejně vyhrál. Pokaždé vsadí šilink, a dostane zpátky devět šilinků.“

Tyhle sázky byly vždycky vypláceny pod jménem Tricki Woo a já jsem si soucitně představoval reakce místních sázkařů. Darrowbyští sázkoví makléři byli utýraná a nestálá skupinka mužů. Občas se někde na ulici objevila tabule vybízející obyvatelstvo, aby své úspory vsadilo u Joe Downse, který je zárukou pocitu šťastného bezpečí. Joe žil několik měsíců na ostří nože, zatímco jeho důvtip zápolil s důvtipem jeho spoluobčanů. Nakonec však to bylo vždycky stejné. Zvítězilo pár favoritů a Joe v noci zmizel i s návěstní tabulí. Jednou jsem se zeptal nějakého místního obyvatele na příčinu náhlého odchodu jednoho z těch nešťastných nomádů. Odvětil bezcitně: „Zkrátka jsme ho zničili.“

Vyplácet pravidelně pár šilinků psovi, to musela být těžká rána pro tyhle nešťastníky.

„Minulý týden jsem se strašně polekala,“ pokračovala paní Pumphreyová. „Už jsem byla přesvědčena, že vás budu muset zavolat. Chudák malý Tricki – málem se pominul!“

V duchu jsem tento neduh zařadil vedle zalepeného zadečku mezi nové psí choroby a požádal o podrobnější informaci.

„Bylo to strašlivé! Vyděsila jsem se k smrti. Zahradník házel Trickimu kroužky – víte, dělá to každý den půl hodiny.“ Byl jsem svědkem této podívané už několikrát. Hodgkin, sveřepý shrbený starý Yorkshiřan, který vypadal, jako by nenáviděl všechny psy, ale především Trickiho, musel vyjít každý den na palouk a neustále házet malé gumové kroužky. Tricki za nimi skákal a nosil je zpátky a poblázněně štěkal. Hra takto pokračovala a trpké vrásky ve starcově obličeji se prohlubovaly. Neustále pohyboval rty, ale nebylo možno zaslechnout, co říkal.

Paní Pumphreyová pokračovala: „Tricki si zkrátka hrál, chytal ty svoje kroužky, má to moc rád, když tu se najednou zničehonic pominul. Úplně zapomněl na kroužky a začal lítat v kruhu, štěkal a podivně ňafal. Potom padl na bok a ležel jako mrtvý. Víte, pane Herriote, skutečně jsem už myslela, že je mrtvý, ležel a vůbec se nehýbal. A co mě zabolelo ze všeho nejvíc, že se Hodgkin začal smát. Je u mne už čtyřiadvacet let a nikdy jsem ho neviděla usmát se, a teď, když se díval na to nehybné tělíčko, začal se divně ječivě chechtat. Bylo to strašlivé! Zrovna jsem chtěla utíkat k telefonu, když Tricki vstal a odešel – vypadal, že je v pořádku.“

Hysterie, pomyslel jsem si, vyvolaná nesprávnou stravou a přemírou rozčilení. Položil jsem skleničku a přísně jsem se zadíval na paní Pumphreyovou. „Tak vidíte, tohle je přesně to, o čem jsem mluvil. Jestli budete pořád krmit Trickiho všemi těmi nesmysly, zničíte mu zdraví. Skutečně mu musíte nasadit rozumnou psí dietu – krmit ho jednou nebo dvakrát denně a dávat mu maso a černý chléb nebo nějaký suchar a nic víc.“

Paní Pumphreyová se skrčila do křesla, ztělesněný obraz provinilosti. „Prosím vás, takhle se mnou nemluvte. Opravdu se snažím donutit ho správně jíst, ale je to tak těžké. Když žebrá o něco na zub, nedokážu odmítnout.“ Osušila si oči kapesníkem.

Byl jsem nemilosrdný. „Tak dobře, paní Pumphreyová, ať je tedy podle vašeho, ale já vás varuji. Jestliže budete takhle pokračovat, pomine se Tricki ještě často, a stále častěji.“

Jen váhavě jsem opouštěl útulný přístav a zastavil jsem se na štěrkem vysypané cestě, abych se ohlédl na paní Pumphreyovou a Trickiho. Paní Pumphreyová mi mávala, Tricki stál jako vždycky u okna a jeho široká tlamička se srdečně smála.

Jel jsem domů a dumal jsem o mnoha výhodách, které poskytovala skutečnost, že jsem byl Trickiho strýčkem. Když jel Tricki k moři, posílal mi krabice plné pěkně uzených sleďů. A když dozrála rajčata ve skleníku, dostával jsem týden co týden půl kila nebo kilo. Pravidelně docházely plechovky tabáku, občas s fotografií a láskyplným věnováním.

Ale teprve když přinesli vánoční koš od firmy Fortnum and Manson’s, dospěl jsem k nezvratnému přesvědčení, že mi štěstí skutečně přálo a že bych mu měl podat ruku. Doposavad jsem obvykle pouze zatelefonoval a poděkoval za dárky paní Pumphreyové, ale bývala dost chladná a zdůrazňovala, že mi dárky posílá Tricki a že mé díky patří jemu.

Přinesli koš a já zaslepenec jsem prohlédl k poznání, že jsem se vážně provinil chybnou taktikou. Usedl jsem, abych složil dopis pro Trickiho. Vyhýbaje se Siegfriedovu ironickému pohledu, poděkoval jsem svému psímu synovci za jeho vánoční dárky i za všechnu jeho dosavadní laskavost. Vyjádřil jsem upřímnou naději, že slavnostní období nenarušilo jeho delikátní zažívací trakt, a doporučil jsem, že v případě jakýchkoli potíží se má uchýlit k těm černým práškům, které mu strýček vždycky předepisuje. Mírný pocit odbornického zahanbení byl odvanut představou sleďů, rajčat a dalších košů. Obálku jsem nadepsal Mladý pán Tricki Pumphrey, Barlby Grange a vhodil jsem dopis do schránky s pouze mírným pocitem viny.

Při mé příští návštěvě si mě paní Pumphreyová přitáhla stranou. „Pane Herriote,“ zašeptala, „Tricki byl nadšen vaším kouzelným dopisem a schovává si ho na památku, ale jedna věc ho silně vyvedla z míry – na adresu jste napsal Mladý pán Tricki a on trvá na tom, aby se psalo jenom Pan Tricki. Nejdřív se strašně rozčílil, byl úplně bez sebe, ale když viděl, že je to od vás, brzy se zase uklidnil. Nevím, kde se v něm berou tyhle předsudky, možná že je to tím, že je jedináček – jsem přesvědčena, že jedináčkové mají víc předsudků než psi pocházející z mnohačlenné rodiny.“

Návrat do Skeldalu byl jako návrat do chladnějšího světa. Na chodbě do mě vrazil Siegfried. „Kohopak to tady máme? Podívejme se, to je drahý strýček Herriot. Ale kdepak jsi byl, strýčku? Zřejmě jsi otročil v Barlby Grange. Chudáku, jistě ses unavil. Myslíš, že to skutečně stojí za to, takhle se dřít kvůli dalšímu koši?“

Paní Pumphreyová by byla nanejvýš zajímavá i pro nejzavedenější a navýsost vybavené ošetřovny malých zvířat s rozsáhlou klientelou, ale pro mne, který jsem se dennodenně lopotil u zemitých farmářů a v tvrdých podmínkách – pro mne byla přímo nadzemská. V mé tvrdé a nelítostné existenci se její salon stal teplounkým nebíčkem a Tricki Woo byl milováníhodný pacient. Malý pekinéz se svými výstředními neduhy uchvátil příznivce široko daleko po celém světě a obdržel jsem o něm nesčetné dopisy. Dožil se dlouhého věku, se zalepeným zadečkem, ale šťastný až do konce. Paní Pumphreyová zemřela v osmaosmdesáti. Byla jednou z mála, kdo se v mých knížkách poznali, a vím, že měla smysl pro legraci a uměla ji pochopit a ocenit, protože když jsem o ní přestal psát, napsala ona mně, pěkně po yorkshirsku:

„Nejčko se tu čloujek nemá čemu zasmít.“

2. TRISTANOVA NOČNÍ HLÍDKA

Položil jsem chirurgickou jehlu na podnos a ustoupil jsem, abych si prohlédl hotovou práci. „Já bych tedy řekl, že to vypadá docela hezky.“

Tristan se naklonil nad psa, který ležel v narkóze, a podíval se na hladkou jizvu a na řadu pravidelných stehů. „Opravdu moc pěkné, brachu. Ani já bych to nedokázal líp.“

Velký černý novofundlanďan ležel klidně na stole, jazyk vypadlý z tlamy, oči skleněné a nevidoucí. Přivedli ho sem s ošklivým nádorem nad žebry a já jsem usoudil, že je to jednoduchý lipom, který není zhoubný a lze jej operovat. A tak to také bylo. Nádor povolil směšně snadno, byl kulatý, neporušený a lesklý jako natvrdo vařené vajíčko vyloupnuté ze skořápky. Žádné krvácení, žádné obavy z recidivy.

Nepěkný otok byl nahrazen úhlednou jizvou, která za několik týdnů zmizí. Měl jsem radost.

„Raději si ho tady necháme, dokud nepřijde k sobě,“ řekl jsem. „Pomoz mi ho položit na přikrývky.“ Pohodlně jsme psa uložili před elektrická kamínka a já jsem odešel na svou dopolední pochůzku.

Poprvé jsme ten podivný zvuk zaslechli při obědě. Bylo to něco mezi sténáním a zavytím, začalo to docela tiše, ale zesílilo to do pronikavého tónu a pak to roztřeseně zase zmlklo.

Siegfried udiveně vzhlédl od polévky. „Co je zase propánakrále tohle?“

„Musí to být ten pes, co jsme ho ráno operovali,“ odpověděl jsem.

„Někdy se to stává, když přestávají působit barbituráty. Snad ho to brzy přejde.“

Siegfried na mě pochybovačně pohlédl. „To také doufám – šlo by mi to na nervy. Naskakuje mi z toho husí kůže.“

Šli jsme do ordinace podívat se na psa. Tep měl silný, dýchal zhluboka a pravidelně, sliznice měly správnou barvu. Stále ještě byl nehybně natažený a jedinou známkou vracejícího se vědomí bylo vytí, které jako by bylo načasováno na každých deset vteřin.

„Ano, je v naprostém pořádku,“ řekl Siegfried. „Ale to je strašný rámus, pojďme odtud!“

Oběd jsme dojedli spěšně a mlčky, až na ten neustálý nářek ozývající se v pozadí. Siegfried ještě ani nespolkl poslední sousto a už byl zase na nohou. „Tak já musím letět. Mám toho dneska odpoledne spoustu. Tristane, myslím, že by nebylo špatné přenést toho psa do jídelny a tam ho položit před krb. Tak bys u něj mohl zůstat a mít ho na očích.

Tristan ztuhl. „To chceš říct, že mám být celé odpoledne v jedné místnosti s tím rámusem?“

„Ano, právě to chci říct. Takhle ho nemůžeme poslat domů a nechtěl bych, aby se mu něco stalo. Potřebuje péči a dozor.“

„A nechtěl bys, abych ho držel za pacičku nebo ho svezl v kočárku na tržiště?“

„Ušetři mě svých pitomých vtipů. Zůstaneš tu se psem, nařizuji ti to!“

Tristan a já jsme přenesli těžké zvíře chodbou na přikrývkách jako na nosítkách a pak jsem musel na odpolední pochůzku. Na chvilku jsem se zastavil a ohlédl se po tmavém balíku u krbu a po Tristanovi, který seděl zhrouceně a zničeně v křesle. Vytí bylo nesnesitelné, rychle jsem zavřel dveře.

Když jsem se vrátil, byla tma a starý dům se tyčil nade mnou, černý a mlčenlivý proti mrazivé obloze. Mlčenlivý – kromě vytí, které se stále ještě rozléhalo ozvěnou po chodbách a pronikalo do opuštěné ulice.

Přibouchl jsem dvířka auta a podíval jsem se na hodinky. Bylo šest hodin, Tristan už trpěl celé čtyři hodiny. Vyběhl jsem po schodech a chodbou, a když jsem otevřel dveře obývacího pokoje, jako by mě ten rámus praštil do hlavy. Tristan stál otočený ke mně zády a díval se francouzským oknem do tmavé zahrady. Ruce měl hluboko v kapsách a z uší mu vyčnívaly chomáčky vaty.

„Jak ti to jde?“ zeptal jsem se.

Žádná odpověď, a tak jsem k němu šel a poklepal jsem mu na rameno. Účinek byl podivuhodný. Tristan vyskočil vysoko do vzduchu a otočil se jak na obrtlíku. V tváři byl popelavě šedý a silně se třásl.

„Propánaboha, Jime, málem jsi mě zabil, s těmihle ucpávkami v uších neslyším vůbec nic – kromě psa, samozřejmě. Proti tomu je všechno marné.“

Klekl jsem si vedle novofundlanďana a prohlédl jsem ho. Psův stav byl výborný, ale kromě slabého očního reflexu nejevil známky, že by přicházel k vědomí. A pořád vyl pronikavě a v pravidelných intervalech.

„Dává si zatraceně na čas, než se vzpamatuje,“ řekl jsem. „Dělal to celé odpoledne?“

„Ano, pořád stejně. Nic se nezměnilo. A nemrhej na něj sympatiemi, na toho uřvance. Leží si u kamen a je šťastný jako ledňáček – nemá o ničem ani potuchy. Co ale já? Mám nervy trop, když ho tu poslouchám hodinu po hodině. Ještě chvíli, a budeš mi muset taky něco píchnout.“ Třesoucí se rukou si prohrábl vlasy a v tváři mu začalo cukat.

Uchopil jsem ho za ruku. „Tak pojď, najíme se. Po jídle ti bude líp.“ Nekladl odpor a já jsem ho vedl do jídelny.

Siegfried byl u stolu ve výborné formě. Vypadal rozjařeně a pořád mluvil, ale ani jednou se nezmínil o pronikavém zvuku v druhém pokoji. Tristan však ty zvuky očividně vnímal.

Když jsme vycházeli z místnosti, položil mi Siegfried ruku na rameno. „Nezapomeň, že máme dnes večer tu schůzi v Brawtonu, Jamesi. Starý Reeves bude mluvit o chorobách ovcí – obvykle bývá velmi dobrý. Škoda že nemůžeš jít s námi, Tristane, ale obávám se, že tu musíš zůstat, dokud se ten pes nevzpamatuje.“

Tristan sebou trhl, jako by ho udeřil. „Proboha, nedokážu už sedět u toho zatraceného zvířete. Zešílím z něj!“

„Lituji, že se to nedá zařídit jinak. James nebo já jsme tě mohli večer vystřídat, ale musíme se ukázat na schůzi. Nevypadalo by dobře, kdybychom na ni nešli.“

Tristan klopýtal zpátky do pokoje a já jsem si oblékal kabát. Když jsem vyšel na ulici, na chvilku jsem se zastavil a poslouchal. Pes stále vyl.

Schůze byla úspěšná. Konala se v jednom hotelu a jako obvykle nejlepší ze všeho bylo, když jsme se nakonec sešli v baru s ostatními veterináři. Bylo nesmírně uklidňující slyšet o problémech a chybách někoho jiného – zvlášť o těch chybách.

Těšilo mě rozhlížet se po přeplněné místnosti a pokusit se uhádnout, o čem hovoří malé skupinky lidí. Tam ten muž hluboce skloněný a prudce tlukoucí do vzduchu jednou rukou – kastroval hřebce vestoje. A ten druhý s rozepjatou náručí nesmyslně pohybující prsty – skoro určitě pomáhal na svět hříběti, pravděpodobně upravoval podloženou nožku. A nedalo mu to ani moc práce. Veterinářská chirurgie byla dětskou hříčkou, obzvláště v teplé hospůdce, když už v sobě člověk měl pár skleniček.

Bylo jedenáct hodin, když jsme všichni nastupovali do vozů a každý zamířil ke své svatyni kdesi v Yorkshiru – někteří do velkých průmyslových měst západního Ridingu, jiní do přímořských městeček na východním pobřeží a Siegfried a já jsme se vděčně vraceli po úzké cestě, která se točila mezi kamennými stěnami severních Pennin.

Provinile jsem si připomněl, že jsem v několika uplynulých hodinách ani nevzdechl po Tristanovi a jeho hlídce. Určitě to už bude lepší. Pes se jistě uklidnil. Když jsem však vyskočil v Darrowby z vozu, ztuhl jsem uprostřed kroku, protože se z domu ozývalo tenounké vytí. Bylo to neuvěřitelné. Minula půlnoc – a pes toho ještě nenechal. A co Tristan? Neodvážil jsem se vůbec pomyslet, v jakém bude stavu. Téměř vyděšeně jsem otočil klikou u obývacího pokoje.

Tristanovo křeslo tvořilo malý ostrůvek v moři prázdných lahví od piva. O zeď byla opřena převrácená bedna a Tristan seděl velice vzpřímeně a s vážnou tváří. Razil jsem si cestu spouští.

„Bylo to hodně zlé, Trisi? Jak se cítíš?“

„Mohlo to být ještě horší, starý brachu, mohlo to být horší. Brzy po tom, co jste odešli, jsem si skočil k Droversům pro basu piva. A všechno bylo jiné. Po třech nebo čtyřech pivech mě už pes přestal trápit – popravdě řečeno na něj teď pár hodin vyju taky. Strávili jsme spolu zajímavý večer. Stejně se už probírá. Podívej se na něj.“

Velikánský pes zdvihl hlavu a v jeho očích bylo vidět poznání. Vytí ustalo. Šel jsem k němu a pohladil jsem ho a dlouhý černý ocas sebou škubl, jak se pokoušel zavrtět.

„Tak je to lepší, starochu,“ řekl jsem. „Ale teď by ses měl chovat slušně. Strýček Tristan si s tebou užil hotové peklo.“

Novofundlanďan okamžitě zareagoval tím, že se postavil na nohy. Udělal několik houpavých kroků a zhroutil se mezi láhve.

Ve dveřích se objevil Siegfried a znechuceně se podíval na Tristana, stále velmi vzpřímeného a tvářícího se jako moudrý soudce, a na psa, který se hrabal mezi láhvemi. „Co to tu je za děsivé svinstvo? Snad bys mohl občas udělat kousek práce a vynechat z toho orgie!“

Novofundlanďan zaslechl jeho hlas a zase se nejistě postavil a v záchvatu přílišné sebedůvěry se pokusil k němu doběhnout s plachým vrtěním ocasu. Daleko se nedostal a šel k zemi jako veliká hromada, přičemž odstrčil láhev od piva a ta se jemně přikutálela k Siegfriedovým nohám.

Siegfried se naklonil a pohladil lesklou hlavu. „Milý a přátelský tvor. Řek bych, že to je báječný pes, když je při smyslech. Ráno bude normální, ale problém je, co s ním uděláme teď. Nemůžeme ho nechat, aby se tu potácel – mohl by si zlomit nohu.“ Podíval se po Tristanovi a ten nehnul ani brvou. Seděl ještě vzpřímeněji než předtím, ztuhlý a nehybný jako pruský generál. „Víš, že si myslím, že by bylo nejlepší, kdyby sis ho vzal s sebou do pokoje? Teď když ho máme takhle v pořádku, nechceme, aby si ublížil. Ano, to bude nejlepší, může přespat u tebe.“

„Děkuji ti, opravdu ti děkuji,“ pravil Tristan bezbarvým hlasem a pořád se díval přímo před sebe.

Siegfried si ho chvíli pátravě prohlížel, pak se otočil. „Tak dobře, odkliď to svinstvo a půjdem si lehnout.“

Mezi mým a Tristanovým pokojem byly spojovací dveře. Mně patřil velký pokoj, obrovský, čtverhranný, s vysokým stropem, s krbem se sloupky a s půvabnými alkovnami, stejnými jako byly dole. Vždycky jsem si připadal jako kníže, když jsem tam ležel.

Tristanovi patřila stará šatna, dlouhá a úzká, s malou postelí, na jednom konci pokleslou, jako by se snažila schovat. Na hladké naolejované podlaze nebyly koberce, položil jsem tedy psa na hromadu přikrývek a utěšlivě promlouval k Tristanově tváři spočívající na polštáři.

„Je klidný – spí jako mimino a vypadá, že už tak zůstane. Odpočineš si – a zaslouženě.“

Vrátil jsem se do svého pokoje, rychle jsem se svlékl a vlezl do postele. Usnul jsem okamžitě a nevím, kdy začal ten hluk vedle, ale rázem jsem byl úplně vzhůru a v uších se mi chvěla ozvěna hněvivého zaječení. Potom následovalo nějaké šoupání a rána a Tristanův výkřik.

Couvl jsem před myšlenkou, že bych měl zajít do šatny – co bych tam byl vlastně platný –, a tak jsem se zachumlal úžeji do přikrývek a naslouchal jsem. Klouzal jsem zpátky do polospánku a zase jsem se probouzel dalšími ranami a křikem za zdí.

Asi po dvou hodinách se zvuky změnily. Novofundlanďan se zřejmě stal pánem svých nohou a pochodoval po místnosti a tlapky pravidelně ťap, ťap, ťap, tlapkaly po dřevěné podlaze. Znovu a znovu, donekonečna a bez přestání. A pravidelné výbuchy Tristanova teď už ochraptělého hlasu. „Přestaň, prokristapána! Sedni si, ty pitomej pse!“

Musel jsem přece jen pěkně tvrdě usnout, protože když jsem se konečně probudil, pokoj šedl chladným světlem rána. Převrátil jsem se na záda a poslouchal jsem. Pořád ještě jsem slyšel ťapkání tlapek, ale bylo nepravidelné, jako by se novofundlanďan jen tak občas prošel, zřejmě už slepě nebloudil z jednoho konce místnosti na druhý. Tristan se neozýval ani hláskem.

Vylezl jsem z postele, roztřásl se v ledovém vzduchu pokoje, natáhl si košili a kalhoty. Po špičkách jsem přešel přes pokoj, otevřel jsem spojovací dveře a málem jsem se složil, když se mi do prsou opřely dvě velké tlapy. Novofundlanďan byl nadšený mým příchodem – očividně tu zdomácněl. Jeho pěkné hnědé oči vyzařovaly inteligenci a dobrou pohodu a v široce udýchaném úsměvu ukazoval řady lesklých zubů a neposkvrněný růžový jazyk. Ocas se mrskal v extatické radosti.

„Jsi v pořádku, kamaráde,“ řekl jsem. „Pojď, podíváme se ti na ránu.“ Odsunul jsem tlapy z hrudi a prohlédl jsem řádku stehů nad žebry. Žádný otok, žádná bolest, vůbec žádná reakce.

„Báječné!“ vykřikl jsem. „Nádherné. Jsi zase jako nový.“ Poplácal jsem psa po zadku a on byl bez sebe radostí. Skákal na mě, olizoval mě a dloubal do mě prackou.

Pokoušel jsem se zbavit se ho, když jsem zaslechl z postele znechucené heknutí. V příšeří vypadal Tristan děsivě. Ležel na zádech, oběma rukama svíral prošívanou deku, v očích měl divoký pohled. „Nezamhouřil jsem ani oko, Jime,“ šeptal. „Ani na vteřinu. Můj bratříček má fantastický smysl pro humor, když mě donutil strávit noc s tímhle zvířetem. Prožije si nádherný den, bude to pro něj požiteček, až se dozví, co jsem prodělal. Jen se na něj dívej, jen na něj dávej dobrý pozor – vsadím se s tebou, o co budeš chtít, že bude mít radost.“

Později při snídani vyslechl Siegfried podrobnosti noci plné utrpení a byl velmi soucítící. Dlouze projevoval Tristanovi svou účast a omlouval se za všechny potíže, které mu pes způsobil. Ale Tristan měl pravdu: Vypadal potěšeně.

Neustále a vždycky zdůrazňuji, že zvířata jsou tvorové jinotajní a nepředvídatelní a právě tato jinotajnost a nepředvídatelnost je srdcem mého psaní. Do této kategorie patří i různé reakce na anestézii. Pokud vím, někteří lidští pacienti začnou zpívat nebo spustí řeči navýsost neslušné a neotisknutelné. Tenhle pes jen vyl a celá příhoda se mi samozřejmě vryla hluboko do paměti, protože postihla Tristana, a to hodně. Je to příběh, kterému se dneska smějeme a při němž mi sevře srdce nostalgie, když si uvědomím, že jsme si nosívali pacienty do obývacího pokoje a dokonce do ložnice, abychom je tam ošetřovali. Jsme stále přesvědčeni, že o své svěřence pečujeme s osobním zaujetím, ale pochybuji, že bychom dnes šli tak daleko.

3. TRIUMF LÉKAŘSTVÍ

Tentokráte jsem měl s Trickim opravdové starosti. Potkal jsem ho na ulici s jeho velitelkou a vyděsil mě. Strašlivě ztloustl – vypadal jako nadmutá jitrnice s nohou na každém konci. Krví podlité oči se dívaly přímo před sebe a vyplazený jazyk visel z tlamy.

Paní Pumphreyová spěchala s vysvětlením: „Byl hrozně unavený, pane Herriote, vypadal, že nemá vůbec žádnou sílu. Myslela jsem si, že určitě trpí podvýživou, a tak jsem mu dávala mezi pravidelným krmením občas něco navíc. Huspeninu z telecích nožiček a tresčí játra a ovomaltinu a na noc trošku kakaa, aby spal, skutečně ne mnoho.“

„A omezila jste ty sladkosti, jak jsem vám doporučil?“

„Ano, trochu ano, ale když on vypadal tak vysíleně! Musela jsem povolit. Má strašně rád dorty se šlehačkou a čokoládu. Nedokážu mu to odepřít.“

Podíval jsem se dolů na malého psíka. V tom to vězelo. Jedinou Trickiho chybou byla chamtivost. Nikdo nikdy nezažil, že by odmítl něco k jídlu. Pustil se do potravy v kteroukoli denní nebo noční dobu. Uvažoval jsem o všech těch ostatních věcech, o kterých se paní Pumphreyová nezmínila. Sušenky s paštikou, oplatky, nákypy – to všechno Tricki miloval.

„Má dost pohybu?“

„Chodí se se mnou trošku projít, jak vidíte, ale Hodgkin leží s ischiasem, a tak se poslední dobou neházely žádné kroužky.“

Snažil jsem se, aby můj hlas zněl přísně. „Tak a teď mluvím opravdu vážně. Jestliže mu okamžitě neomezíte potravu a jestli nebude mít víc pohybu, bude skutečně hodně nemocný. Musíte se zatvrdit a uložit mu přísnou dietu.“

Paní Pumphreyová sepjala ruce. „Určitě to dokážu, pane Herriote. Vždyť já dobře vím, že máte pravdu, ale je to tak těžké, tak strašně těžké.“ Pustila se se skloněnou hlavou dolů po cestě, jako by se rozhodla, že bez odkladu nastolí nový režim.

Díval jsem se, jak odcházejí, a moje starosti vzrůstaly. Tricki klopýtal ve svém malém tvídovém kabátku – měl celou šatnu takových kabátků z teplého tvídu nebo ze skotské kostkované vlny, když bylo zima, a nepromokavé pláštíky do deště. Statečně šel, i když klesal pod svým brněním. Pomyslel jsem si, že o paní Pumphreyové brzo uslyším.

Očekávané zavolání se dostavilo během několika dnů. Paní Pumphreyová byla zoufalá. Tricki přestal jíst. Odmítal i svá nejoblíbenější jídla a kromě toho několikrát zvracel. Nedělal vůbec nic, jenom ležel na koberečku a zhluboka dýchal. Nechtěl chodit na procházky, nechtěl vůbec nic.

Měl jsem svůj plán už předem připravený. Jediný způsob byl dostat Trickiho na nějaký čas z domu. Navrhl jsem, abychom ho poslali na čtrnáct dní do nemocnice na pozorování.

Chudák paní skorem omdlela. Ještě nikdy nebyla od svého miláčka odloučena. Byla přesvědčena, že kdyby ji každý den neviděl, utrápil by se a zemřel by.

„Ale ovšem, je mu dobře. Nemusíte ani vystupovat z auta, bylo by to zbytečné – zajdu pro něj.“