Always You and Me

Copyright © Dani Atkins, 2025

Translation © Bronislava Grygová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-709-0

ISBN mobi: 978-80-7689-710-6

Věnováno Cassidy.

Vítej, maličká.

Prolog

Zvonek oznámil konec návštěvních hodin už dávno. Ignorovala jsem ho. Skoro jsem si přála, aby někdo přišel a vyzval mě k odchodu, protože to ve mně vřelo. Měla jsem hrozný vztek. Vztek, který hrozil vyvřít jako láva z neklidné sopky.

„Za tohle tě nenávidím,“ oznámila jsem Bohu, ve kterého jsem nevěřila, jen pro případ, že by se přece jen skrýval na opačné straně špinavého zrcadla na dámských toaletách.

Rozhodl se nereagovat a v zrcadle jsem viděla jenom ženu, která vypadala tak o deset let starší, a ne na třicet, jak stálo v jejím rodném listu. Vypadala jsem dokonce ještě hůř než na fotografii v pasu, což jsem vždycky považovala za reálně nemožné.

Už jsem neměla zarudlé oči, protože jsem dospěla do bodu, kdy jsem všechny slzy vyplakala. Viděla jsem v nich jen bolestný smutek nad něčím, co ještě nenastalo.

Ale dnes v noci se to stane.

Vlasy jsem měla čerstvě umyté, ne proto, že by mi záleželo na tom, jak vypadám, ale proto, že Adam si vždycky rád zabořil tvář do dlouhých kaštanových pramenů a vdechoval můj šampón s jablečnou vůní. Alespoň to jsme ještě mohli dělat. Od doby, kdy si mě dokázal přitáhnout do náručí a líbat mě, až jsem nemohla dýchat, uběhly už týdny, a od chvíle, kdy mě dokázal zvednout, odnést do ložnice a položit mě do chladivých čisťounkých peřin a… uplynula ještě delší doba.

„Dost,“ řekla jsem naštvaně svému odrazu v zrcadle. „Nech toho, Lily.“

Dveře za mnou se otevřely, a když jsem poznala další pravidelnou návštěvnici hospice, okamžitě jsem sklopila oči. Ta žena byla starší než já, ve výtahu a na chodbě jsme se zdravily kývnutím hlavy, dvě uprchlice v zemi, do které jsme nikdy nechtěly. Nepředpokládala jsem, že ji po dnešku ještě někdy uvidím.

Popadla jsem do ruky papírové ručníky, protože jsem měla naspěch a nechtěla jsem promarnit dvacet vteřin čekáním, až mi ruce osuší automatický vysoušeč. Když jsem vklouzla zpátky do Adamova pokoje, moje oči mimovolně zabloudily k hodinám na zdi. Byla jsem pryč šest minut. Šest minut, které se už nikdy nevrátí.

Adam měl zavřené oči, ale jakmile uslyšel zaskřípění židle, kterou jsem si přitáhla blíž k posteli, víčka se mu zachvěla a oči se otevřely. Hlavu ke mně otočil pomalu, všechny kosti měl křehké a šlachy ztuhlé. Když sebou škubl, cítila jsem jeho bolest, jako by byla moje.

„Ahoj krásko,“ řekl hlasem stoletého starce.

Smutně jsem se usmála. „Jen v tvých očích.“

Těžce polkl a já jsem okamžitě vyskočila, abych mu podala sklenici vody a brčko. Podložila jsem mu rukou krk a nadzvedla hlavu z polštáře, protože už neměl sílu udělat to sám. Ještě před třemi měsíci vynesl do našeho bytu ve třetím patře dvaapůlmetrový vánoční stromek. Dnes bylo nad jeho možnosti něco tak jednoduchého jako zvednout hlavu, aby se napil z toho pitomého kelímku.

Otočila jsem se a na chvíli jsem se zahleděla oknem ven, protože jsem nechtěla, aby viděl v mých očích hněv. Adam byl ten nejlepší člověk, jakého jsem kdy potkala – a nejlepší člověk, jakého kdy potkali všichni, kdo ho znali –, a připadalo mi hrozné, že zítra už nikdo nebude mít šanci zjistit, jak byl úžasný.

Očima mi dal najevo, že už dopil, a já jsem ho položila zpět na polštář.

„Nemáš bolesti? Mám někoho zavolat?“ Moje ruka se už vznášela nad zvonkem.

Zavrtěl hlavou. Z léků byl ospalý a několik posledních dní, od té chvíle, co nám řekli, že písek v přesýpacích hodinách definitivně dochází, je odmítal brát úplně.

„Nechci ztratit ani vteřinu tím, že budu mimo. Jestli tohle je všechen čas, který nám zbývá…“ Rozvzlykala jsem se, nedokázala jsem si pomoci, vzal mě za ruku a pak pokračoval: „Pokud je tohle konec, pak s tebou chci strávit každičky okamžik, až do posledního dechu.“

„Budeš se mnou mnohem déle. Řekli jsme si navždy, vzpomínáš? Vepsali jsme to do našeho manželského slibu. Z toho se jen tak nevyvlíkneš, kámo.“

„Nejsem si jistý, že smrtí se z toho dá vyvlíct,“ řekl něžně. „Ale já naši smlouvu nedodržím. A je mi to strašně, strašně líto, Lily. Možná bys mě měla zažalovat.“

To byl prostě Adam, rozhodnutý rozesmát mě, i když jsem měla srdce doslova na dva kusy.

„Je tu ještě Fletcher?“ zeptal se nečekaně.

Nervózně jsem polkla a teprve pak jsem odpověděla. Adamova krátkodobá paměť se vytrácela, jako rozhlasový signál, který se ztrácí z jedné stanice a přechází na jinou frekvenci.

„Ne, lásko. Raegan si ho před pár hodinami vzala k sobě domů. Vzpomínáš?“

Pozorovala jsem, jak se muž, kterého jsem milovala, muž s IQ na úrovni Mensy, snaží posbírat střípky své rozbité paměti a slepit je dohromady.

Fletcher byl Adamův pes. V jeho životě byl ještě déle než já, a opravdu nevím, co bych si počala, kdyby hospic zamítl moji žádost a nedovolil mi ho přivést na poslední návštěvu.

Když se sestra, které jsem se ptala, nadechovala k odpovědi, byla jsem připravená vytasit všechny přesvědčivé argumenty, jejichž přípravou jsem strávila většinu předešlé noci.

„Jistě, samozřejmě, že můžete,“ odpověděla. „Myslím, že byste ho mohla přivést zítra.“ Namísto poděkování za laskavost jsem se okamžitě rozplakala, protože mi bylo jasné, co ten ústupek znamená. Hodiny odtikávající čas, který nám zbývá, zněly naráz o něco hlasitěji.

Fletcher nebyl nijak zvlášť inteligentní border kolie, rád trhal pantofle, poštu a sem tam sežral i ponožku. Netušila jsem, jak se bude chovat v cizím prostředí s tolika neznámými zvuky a pachy.

Když jsem dnes jela do hospice, seděl na sedadle vedle mě, nešil sebou, neťukal tlapkou na okno, ani se mi nesnažil vlézt na klín. Když jsme vjeli na parkoviště, napřímil se na sedadle a podíval se rovnou na nízkou cihlovou budovu, která byla poslední čtyři týdny domovem jeho pána.

Krátce procítěně zakňučel.

„Cítíš ho, Fletchi? Ty víš, že tam je?“

Fletcher se na mě podíval a v jeho očích najednou zazářilo pochopení.

„Dneska musíš být hodný,“ nařídila jsem mu, když jsem mu připínala k obojku vodítko. „Nesmíš nikoho nazlobit.“

Adamův pes se díval na slzy, které mi stékaly po lících, jako by říkal, že už je možná pozdě.

„Přišel ses s ním rozloučit, hochu,“ zašeptala jsem zlomeně. Fletcher mě sledoval s téměř lidským výrazem empatie. „Ale to ty víš, že?“

Dvě hodiny seděl Adamův pes vedle lůžka tak, aby na něj ruka jeho pána dosáhla a mohla mu hladit hedvábná ouška jako tisíckrát předtím. A už nikdy potom. I když mi to lámalo srdce, myslím, že přítomnost jeho starého přítele pomohla v Adamovi něco zahojit.

Když se blížil konec návštěvy, zvedla jsem psa a položila ho na postel. Všude byly stojany s kapačkami a dráty, ale Fletcher, snad ten nejneohrabanější pes na světě, nezavadil ani o jeden. Prostě si lehl na matraci a vzhlížel ke svému pánovi s oddaností, která se rovnala té mé. Oba jsme toho muže milovali celým svým srdcem. A dnes večer ho oba ztratíme.

Zaměstnanci hospice byli jako neviditelní andělé. Během noci nenápadně vplouvali a zase vyplouvali z Adamova pokoje, kontrolovali ho, kontrolovali mě i pípající aparáty a pak opět tiše mizeli ve tmě. Někdo zhasl ostré světlo na stropě a pokoj se ponořil do tlumené záře panelu za postelí. Byla stále dost jasná na to, abych viděla každičký detail tváře, vedle které jsem měla v plánu probouzet se nejméně dalších šedesát let. Ta myšlenka mě zastihla bez varování a cokoliv jsem říkala, se ztrácelo v mém štkaní.

„Ach, holčičko,“ konejšil mě Adam a zvedl ruku z matrace se silou, o níž jsem si myslela, že už ji nemá. „Pojď sem.“

Proklestila jsem si cestu změtí drátů a hadiček a položila si hlavu na jeho hruď. Na tom místě jsem usínala nejraději, s uklidňujícím pravidelným tlukotem jeho srdce pod uchem. Dnes večer bilo mimo rytmus, jako písnička, kterou hrají špatným tempem. Nejprve tlouklo zrychleně a pak pomalu, s mučivě dlouhými pauzami před dalším uklidňujícím úderem.

„Adam zeslábne,“ vysvětlili mi. „Bude ospalý a možná celé hodiny prospí. Nebude chtít jíst ani pít. Jeho tělo začne pomalu ochabovat.“

„Bude… bude ho to bolet?“ zeptala jsem se s tváří zalitou slzami, které jsem se ani nesnažila utřít.

„To nedovolíme,“ odpověděl mi lékař jemně. „Poskytneme mu vše, co bude potřebovat.“

Později jsem si ta slova přehrávala stále dokola. Protože to, co můj muž potřeboval, byla ta jediná věc, kterou mu nemohl nikdo dát – zázrak.

„Vlez si ke mně pod deku,“ pronesl Adam tiše.

„Jsem si jistá, že se to nesmí,“ zašeptala jsem, ale už jsem si zouvala boty, a když hlasitě dopadly na podlahu, ustrašeně jsem pohlédla ke dveřím.

„Myslím, že mě nevyhodí za neslušné chování.“

„Budeme se chovat neslušně?“ zeptala jsem se, abych ho rozesmála. Adam měl ten nejkrásnější úsměv, jaký jsem kdy viděla.

„To bych rád,“ řekl s lítostí v hlase, očima se vpíjel do mých.

Připadalo mi strašné, že jsem si po všech těch letech pamatovala na naše první milování, ale nedokázala jsem si vzpomenout na to poslední.

Věděla jsem jen, že to bylo někdy v době mezi narůstajícími obavami spojenými s Adamovými drobnými, ale nepříjemnými symptomy, a tím dnem, kdy jsme seděli, bledí a vyděšení, v ordinaci onkologa.

„Mohl byste mi to, prosím, říct narovinu?“ požádal ho Adam. „Nechci nějakou vyšperkovanou verzi pravdy. Jen… jak je to zlé?“

Doktor se dlouze odmlčel. Nemusel se dívat na výsledky testů ani na rentgenové snímky na stole před sebou. Pohlédl pevně Adamovi do očí.

„Zlé,“ pronesl tiše. „Je to zlé.“

Minuty se neslyšně měnily v hodiny. Vystřídaly se směny a chodba před Adamovým pokojem ztichla.

„Povídej mi něco,“ poprosil mě Adam, zatímco jsem ležela v klubíčku vedle něho.

„Co?“

Unaveně se usmál. „Cokoliv. Chci jenom poslouchat tvůj hlas. Pověz mi, co sis o mně myslela, když jsme se viděli poprvé.“

„To je snadné. Myslela jsem si, že jsi tak trochu fouňa. Až moc sebejistý.“

Tiché uchichtnutí se změnilo v hrozivý záchvat kašle. Jeho plíce už nefungovaly. Nedýchal tiše jako dřív. V jeho dechu zněl chrapot a já jsem věděla, že už nezmizí.

Začala jsem mu vyprávět příběhy, jak si přál, všechny začínaly slovy „Vzpomínáš si, jak…“. Smáli jsme se jim, plakali nad nimi – ale i to bylo dobře, protože jsme to dělali spolu. A „spolu“ byl luxus, který nám už moc dlouho nevydrží.

Stiskl mě pevněji v objetí, skoro jako by cítil, že se mé myšlenky vydaly temnou uličkou. Bylo něco po půlnoci a hospic byl až na občasné rychlé kroky na chodbě tichý.

„Lily, musím tě o něco požádat. Chci, abys mi něco slíbila.“

„Další sliby?“ podivila jsem se a snažila se, aby to znělo vesele, ale z tónu jeho hlasu mi naskakovala husí kůže.

Během těch posledních dní a týdnů jsem mu musela slíbit už hromadu věcí. Většina z nich byla splnitelná.

„Slib mi, že nezapomeneš dávat auto pravidelně do servisu.“

„Ty si děláš starosti o auto?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Dělám si starosti o tebe. Nechci strávit posmrtný život ve stresu z toho, že jezdíš se špatnýma brzdama.“

Za pobaveným výrazem v jeho očích jsem četla opravdovou starost.

„Dobře, lásko. Slibuju, že budu pravidelně jezdit do servisu.“

Ale ne každý slib se dal dodržet tak snadno.

„Slib mi, že příští rok pojedeš do Austrálie, jak jsme si plánovali.“

Zavrtěla jsem smutně hlavou. „Nechci to uskutečnit bez tebe. Byl to náš společný sen.“

Adam si vzal moji ruku do dlaní a lehce ji stiskl. „Pořád je to náš společný sen. A až budeš stát na vrcholu mostu v přístavu v Sydney, budu tam s tebou. To ti slibuju já.“

Ta představa se mi líbila, a tak jsem slíbila i tohle.

„Pokračuj,“ pobídla jsem ho v tichu pokoje.

„Je to vlastně slib, který má dvě části, ale je to ten nejdůležitější, o který tě požádám.“

Díval se na mě a vypadal velmi vážně. Skoro jako by věděl, jak zareaguji.

„Dobrá. Ať je to, co je to, slibuji, že to přání splním,“ ujistila jsem ho a něžně jsem mu přejela prsty po svraštělém obočí.

„Skvělé,“ řekl Adam a pomalu přikývl. „Protože chci, abys našla Joshe a urovnala to s ním.“

„Ne!“ vyletělo ze mě, aniž bych tomu mohla zabránit. „Nepřichází v úvahu,“ dodala jsem na zdůraznění. Zavrtěla jsem se v jeho náručí, ale držel mě překvapivě silně, v každém smyslu toho slova.

„Potřebuju vědět, že až odejdu, ty budeš v pořádku, Lily. Musíš za ním jít.“

„Ne, nepůjdu,“ odpověděla jsem tentokrát jemněji, ale stejně neústupně. „Budu v pořádku, miláčku. Už jsem ti to říkala. Budu smutná a srdce mě bude bolet dlouho, možná napořád, ale nepotřebuju hledat muže, jehož poslední slova, která mi řekl, zněla, že mě už nikdy nechce vidět.“

„To byla moje chyba,“ řekl Adam a hlas se mu zlomil.

„Vybrala jsem si tebe, ne Joshe,“ připomněla jsem mu a políbila ho na rty, které byly suché jako brusný papír. „Vždycky si vyberu tebe. V tomhle životě i v tom dalším.“

Adam zavrtěl hlavou a jeden z přístrojů, k nimž byl připojený, se povážlivě rozpípal. Začínal být rozrušený, a to bylo to poslední, co jsem si přála.

„Prosím, Lily. Kvůli mně. Běž ho navštívit. Poslechni si, co má na srdci. A pak, až to vyslechneš… odpusť mu. A potom odpusť mně.“

„Nedává to žádný smysl,“ hlas se mi třásl. Je tohle začátek konce? Varovali mě, že Adam může být zmatený, dokonce může halucinovat. A chtít po mně, abych vyhledala muže, kterého jsem kdysi odmítla, abych mohla být s ním, se tomu právě podobalo.

„Teď nemusíš rozumět tomu, proč tě o to žádám, ale musíš mi slíbit, že za ním půjdeš.“

Dlouze a od srdce jsem si vzdychla. „Dobrá. Jestli to pro tebe tolik znamená, udělám to.“

„Ale nečekej moc dlouho. Běž za ním brzy. Slib mi to.“

„Slibuju.“

V pekle mají nejspíš speciální místo pro ty, kdo lžou umírajícím, a já jsem tam už jednou nohou byla.

Stalo se to ve tmě, uprostřed noci, v čase, kdy tolik bojovníků nakonec svou bitvu prohraje. Poznala jsem, že se to blíží, podle ustaraného výrazu sester, které ho přicházely zkontrolovat.

Snažila jsem se vyklouznout z postele, ale hlavní sestra, která mi nikdy nebyla příjemná, mi položila pevně ruku na rameno.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekla tiše.

Přes knedlík v krku jsem skoro nedokázala polykat.

„Nechcete, aby tu byl v pokoji někdo s vámi?“ Otočila hlavou a kývla směrem do ztemnělého kouta. „Můžeme tam tiše sedět.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Myslím, že budu raději, když tu budeme jen my dva.“

Znovu jsem na rameni ucítila její ruku. Jemně mi je stiskla. „V pořádku. Rozumím. Kdybyste si to rozmyslela, zazvoňte.“

Adam se snažil udržet oči otevřené co nejdéle. Rval se o to, aby se mnou mohl zůstat každičkou vteřinu, která nám zbývala. Ale jeho tělo sláblo a já jsem mu ubližovala tím, že jsem chtěla, aby vydržel ještě o chvilku déle, jen kvůli mně.

„Zavři oči, miláčku.“

„Já nechci. Chci tě vidět.“

Naklonila jsem se a znovu jsem ho něžně políbila. „Jsem za tvýma očima, ať jsou otevřené, nebo zavřené.“

„Jsi a vždycky budeš láska mého života, Lily.“

„A ty moje.“

Nakrátko zavřel oči. „Prosím, nezapomeň, oč jsem tě dneska požádal.“

„Nezapomenu. Pamatuju si všechno,“ ujistila jsem ho. Alespoň tohle nebyla lež. Některé věci se mnou zůstanou navždycky.

„Teď zavřu oči,“ hlesl tak slabě, že jsem to skoro neslyšela.

„Dobrý nápad.“

„Uvidíme se brzy, Lily.“

„Určitě.“

Ale to byla druhá lež, kterou jsem mu tu noc řekla.

Čtvrt hodiny na to se pauzy mezi jeho nádechy začaly prodlužovat a pak tiše, s důstojností a odvahou, která pro něj byla typická, Adam Tennant – můj manžel, můj nejlepší přítel a moje životní láska – prostě přestal existovat.

Hleděla jsem na jeho tvář, v níž poprvé po měsících nebylo vidět bolest. Z koutku oka mu unikla jediná slza a leskla se na jeho lícní kosti jako démant. Sklonila jsem se a polibkem ji něžně setřela.

Kapitola první

O rok později

Byla jsem vzhůru dávno před tím, než zazvonil budík, pozorovala jsem, jak se inkoustově černá únorová obloha nakonec změnila v šedou. Myslela jsem si, že jsem na dnešek připravená, ale teď, když konečně ten den nadešel, cítila jsem se jenom ochromená.

V nohou se mi najednou zhoupla matrace. Podívala jsem se na Fletchera, kterému zřejmě došlo, že zákaz vstupu do postele pro dnešek neplatí. Poklepala jsem na prázdnou polovinu letiště a Adamův pes – teď můj – se radostně vyškrábal na postel a uvelebil se vedle mě.

Těžko říct, co bylo horší. Jestli ty měsíce, kdy jsem se budila uprostřed noci a rukou jsem hledala v chladných peřinách Adama, anebo ten den, kdy moje podvědomí konečně uznalo, že už ho tam nikdy nenajdu.

Ale on tu se mnou pořád byl, i dvanáct měsíců po smrti, a nikdy víc než dnes, ve výročí dne, kdy jsem o něj přišla.

„První rok bude nejhorší,“ poučovali mě lidé na pohřbu. Myslím, že mě těmi slovy chtěli uklidnit, chtěli mi dát najevo, že se život zase zlepší, ale v tu chvíli jsem měla pocit, jako bych ležela na zemi a někdo do mě ještě kopal.

Prvních tři sta šedesát pět dní jsem byla všemi těmi „poprvé“ doslova zasypaná. Některá bolela jako bodnutí nožem, jiná byla jako vystřihovánky smutku, nečekaně ostrá a bolavá. Člověk očekával, že první Vánoce, první narozeniny a první výročí úmrtí bude bolet – a taky že ano. Ale ještě horší jsou ta „poprvé“, která vás nepříjemně překvapí. Když se vás někdo neznámý poprvé zeptá „Jste vdaná?“ a vy nevíte, co odpovědět, protože v srdci stále vdaná jste a vždycky budete.

Fletcher se zřejmě rozhodl, že tenhle den se skvěle hodí k překračování hranic, takže se v posteli posunul dokonce ještě výš a položil si hlavu na hladký a neporušený polštář vedle mě.

„Dobrý pokus, pejsku, ale v posteli spávat nebudeš.“

Na rtech mi přelétl úsměv, protože jsem si uvědomila, že kdyby tu zůstal sám Adam, pes by si moji volnou polovinu postele už dávno zabral.

Trvalo mi skoro šest měsíců, než jsem sebrala odvahu a vyprala povlak z Adamova polštáře. Každou noc jsem si jeho polštář přitáhla k sobě a vdechovala z něj jeho vůni jako nějaký feťák, dokud z něj nevyprchala. Byl to velký milník, když jsem povlak stáhla a strčila jej do pračky. Pamatuji si, jak jsem nehty drápala po skle, rozmyslela jsem si to příliš pozdě, pračka už bzučela a buben zaplavila mýdlová voda. Když jsem prádlo vytáhla, zabořila jsem obličej do vlhké látky, ale cítila jsem jen aviváž. Její název byl hrubě zavádějící, protože ta vůně mě ani trochu neuklidnila.

Vylezla jsem z postele a zamířila do koupelny. Na poličkách už nestály Adamovy toaletní potřeby, ale ve sklenici u umyvadla byl stále jeho zubní kartáček vedle mého. Moje ruka po něm už sahala, ale zadržela jsem ji. Nevěděla jsem, jestli mám v úmyslu jej zahodit anebo použít. Nedokázala jsem se rozhodnout, která z těch dvou možností je horší.

Fletcher opustil postel, a když jsem vešla do kuchyně, trpělivě čekal u linky. Dvakrát jsem kousla do toustu s marmeládou a zbytek jsem mu hodila do misky. Nebylo divu, že jsem za poslední rok zhubla v pase, zatímco Fletcher ztloustl. Skoro jsem slyšela Adama, jak mě kvůli tomu plísní, a tak jsem si oblékla silnou prošívanou bundu a chystala jsem se vzít Fletchera na delší vycházku než obvykle, abych to trochu vykompenzovala.

„Postarej se mi o psa,“ poprosil mě Adam. Pak se vážně otočil na psa a řekl stejně naléhavě: „A ty se postarej o moji ženu.“

Snažili jsme se, Fletcher a já, ale některé dny bylo výzvou jen dát jednu nohu před druhou. Zjistila jsem, že žalu se nedá utéct, protože vždycky ví, kde vás najde. Ale můžete se snažit zaměstnat natolik, že žal jen zaplní mezery vašeho života, ale nestrhne vás pod lavinu smutku.

Proto nebylo moje podnikání a pečení dortů nikdy rušnější a ziskovější. Raegan, kterou jsem nejprve zaměstnala jako výpomoc jen na dva dny v týdnu, teď u mě pracovala na plný úvazek. Pracovala jsem pilněji a déle než kdy dřív a výsledky byly vidět černé na bílém ve výkazech. Adam by byl na mě tolik pyšný. Vždycky ve mně a v mé sny věřil, poslouchal mé plány a podporoval mě, když jsem se rozhodla, že je čas to risknout a přesunout provoz z malé a přeplněné kuchyně v mém starém bytě do náležitých prostor. Na rozdíl od jiných rozhodnutí jsem tohoto nikdy nelitovala.

Ta myšlenka probudila vzpomínku, která se odmítala ztišit. Pocit viny za porušený slib mě bodal v mém svědomí jako sto jehel. Naštěstí mě načas rozptýlil Fletcher s klackem, který právě našel. Házela jsem mu ho tak dlouho, až mě rozbolelo rameno, a dokonce i jeho to přestalo bavit.

Po návratu domů jsem rozdělala asi tak patero různých prací a nedokončila ani jednu. Nedopřávaly mi rozptýlení, jaké jsem potřebovala, nedokázala jsem se uklidnit. Normálně mi ten pocit, že je Adam v domě, z něhož jsme si společně vybudovali domov, stále se mnou, poskytoval obrovskou úlevu. Nacházela jsem Adama v živých geometrických vzorech tapet, které zvolil do chodby – říkal, že si je zamiluju… jenže se tak nestalo. A byl tady i v legračně nepraktické krémové pohovce, kterou vybral a na které byla vidět každičká skvrna, jak jsem předpokládala, a kdybychom měli děti, byla by naprosto k ničemu. Při té myšlence jsem sebou trhla, jako bych se dostala do nebezpečné blízkosti plamene. Hrníčky v kredenci, obrázky na stěnách, všechno, co nám patřilo, mělo v sobě jedinečnou historii nás dvou. Díky tomu, že jsme si to tu vybudovali společně, se mi zdálo, jako by Adam stále procházel prázdným bytem vedle mě.

Ale dnes jsem cítila něco jiného. Nebylo to poprvé, co jsem měla pocit, že by byl možná Adam ze mě zklamaný.

Natřepala jsem polštáře na krémové pohovce, jako by mě osobně urazily. Nerada jsem myslela na Adamovy poslední hodiny, protože si nepřál, abych si ho tak pamatovala. Ale vzpomínka na slib, který ze mě vydobyl – jediný slib, který jsem dosud nesplnila –, ne a ne zmizet.

Jakmile jsem dosedla na polštáře, Fletcher okamžitě vyskočil, položil mi hlavu na klín a vyčítavě na mě hleděl.

„Ještě ty mi dávej,“ zamumlala jsem a poškrábala ho na hlavě.

Udělala jsem všechno, o co mě Adam požádal. Všichni mechanici v místním servisu mě znali jménem, a dokonce jsem i posunula termín našeho výletu do Austrálie. Ale – a to je veliké ale – nevyhledala jsem Joshe, jak jsem slíbila.

„Ani nevím, jak ho hledat,“ vyprávěla jsem svému psovi, kterého to nezajímalo. „Nemám tušení, kde bydlí, ani jak se s ním spojit.“

Což bylo přesně to, co Josh chtěl.

„Už o mně neuslyšíš, Lily. Myslím, že bude pro všechny nejlepší, když spolu přerušíme veškeré kontakty.“

Opravdu jsem mu věřila, když to říkal? Anebo jsem si myslela, že až zapomeneme na zraňující slova, která jsme po sobě vrhali jako nože, najdeme k sobě zase cestu a budeme přáteli? Ale Josh to myslel smrtelně vážně. Vymazal si účty na sociálních sítích a změnil si i telefonní číslo. Neměla jsem ani tušení, kde žije a co dělá. A popravdě jsem si přála, aby to tak zůstalo. Naše hádka otevřela propast, která spolkla naše přátelství, jako by nikdy neexistovalo.

Přes noc se Josh změnil z jednoho z nejdůležitějších lidí v mém životě v někoho, koho jsem kdysi znala. A tak to zůstalo posledních šest let. A zůstalo by to tak i nadále, kdyby mě můj manžel nepřiměl, abych mu slíbila, že Joshe vyhledám.

Zdi bytu jako by se kolem mě pomalu uzavíraly. Impulzivně jsem vyskočila, málem jsem shodila překvapeného Fletchera na zem. Na dnešek jsem dostala mnoho nabídek od přátel i příbuzných, že mi budou dělat společnost. Moje nejlepší kamarádka z vysoké Andie mě pozvala na návštěvu do New Yorku. Všechny jsem odmítla. Teď mě napadlo, jestli to nebyla chyba.

„Co plánuješ na sobotu, Lily?“

Ta otázka přišla před dvěma dny z druhé strany hory koláčků z odpalovaného těsta a cukrové vaty. Poodstoupila jsem, abych se pokochala krokánbušem, se kterým jsme si s Raegan hrály skoro celý den, a pak jsem překvapivě upřímně odpověděla.

„Jíst čokoládu, poslouchat smutné písničky a prohlížet si stará fotoalba.“

Raegan se vynořila zpoza francouzského svatebního dortu a smutně pokývala hlavou. „Nechceš ji radši strávit s Polly a se mnou?“ navrhla a naklonila hlavu způsobem, který, přísahám, okoukala od mého psa. „Víš, že moje malá tě má radši než mě.“

Smutně jsem se usmála a otřela si ulepené ruce do utěrky. „Nápodobně, ale ani tvoje rozkošná pětiletá dceruška moje rozhodnutí nezmění. Stejně bych byla mizerná společnice.“

Nikdo by nejspíš nehádal, že se z nás dvou stanou kamarádky. Reagan byla o osm let mladší, matka samoživitelka, která tak tak vycházela s penězi, i když měla několik zaměstnání na půl úvazku. Při přijímacím pohovoru bezstarostně přiznala, že neví, jak se dělá crème pâtissière ze seriálu Pošťák Pat, ale já jsem se už po pěti minutách rozhodla, že jí to místo dám.

„To jsi ji přijala kvůli jejímu smyslu pro humor?“ ptal se mě ten večer Adam nevěřícně.

Jen jsem pokrčila rameny. „Možná,“ odpověděla jsem. Svého rozhodnutí jsem ani trochu nelitovala. A nelituji ani po čtyřech letech.

Jednou z nejlepších Raeganiných vlastností bylo, že věděla, kdy zatlačit a kdy se stáhnout.

„Prdlačky, Lily. Věděla jsem, že řekneš ne.“ Vytáhla si sponku z vlasů a prsty pročesávala fialovo-černé prameny. Jediná věc, která byla barvitější než Raeganin jazyk, byly její vlasy, které měnily odstín prakticky každý měsíc. „Moje nabídka platí i tak,“ oznámila, přitáhla si mě a krátce mě pevně objala.

I když bylo její pozvání lákavé, jak jsem se tak rozhlížela po našem domově, který byl tolik plný Adama, a přesto tak prázdný bez něj, přála jsem si být jen na jediném místě.

Z šatní skříně jsem sundala starou cestovní kabelu, šťastná, že konečně dělám něco smysluplného. V rožku jsem našla zapomenutý pár Adamových ponožek a to mě na chvíli vykolejilo.

„Ponožky!“ vykřikla jsem nevěřícně, nahlas jsem se vysmrkala a po deseti minutách vyhodila do odpadků hromadu mokrých zmuchlaných kapesníků. Předpokládala jsem, že se dnešní den neobejde bez pláče, ale opravdu jsem nečekala, že mě rozhodí starý pár ponožek.

Naházela jsem do tašky nějaké šaty, přidala misky na žrádlo a psí granule. Moji rodiče neměli domácí mazlíčky, ale Fletchera nazývali svým „psím vnoučkem“, čemuž se Adam smál a koulel u toho očima. Naši si Adama okamžitě zamilovali. Od první chvíle, kdy jsem ho přivedla k nám domů, mu táta říkal synku – a kdybyste znali mého tátu, věděli byste, že to je něco. Během posledních dvanácti měsíců truchlili nade mnou i se mnou, a opravdu nevím, jak mě napadlo, že bych mohla přežít dnešní den bez nich.

Nedělalo mi starosti, že nezvedli telefon, když jsem jim volala, protože od té doby, co odešli do důchodu, byl jejich život rušnější než dřív. „Děláme to všechno teď, abychom měli čas starat se o malé, až budete s Adamem nějaké mít,“ řekl mi žertem táta před několika lety. Byla to věta, které se můj mozek ještě nechtěl zbavit. Kéž bychom měli… pomyslela jsem si smutně, když jsem si sedala za volant. Bylo těžké rozhodnout, zda by ten poslední rok byl lepší, anebo neskutečně horší, kdybychom s Adamem neodkládali naše plány na dítě tak dlouho. Jak hloupí jsme byli, když jsme si mysleli, že máme na uskutečnění tohoto snu spoustu času.

Cesta byla jednotvárná, ale silnice dost rušné na to, aby mě donutily soustředit se jen na řízení. Když jsem zajela na příjezdovou cestu, dům, v němž jsem vyrostla, byl bohužel ztemnělý. Fletcher, který zřejmě poznal, že jsme dorazili na místo, kde mu potají dávají piškoty, už vzrušením poskakoval na zadním sedadle.

Otočila jsem se a usmála se na něho. Sice jsme neměli děti, ale díky Fletcherovi, který miloval Adama stejně jako mě, se těch nesnesitelných dvanáct měsíců dalo nějak přežít.

Vešla jsem do domu. Fletcher proletěl kolem mě jako blesk a úplně zbytečně hledal mé rodiče. To, že na příjezdové cestě nestálo jejich auto, znamenalo, že se ještě nevrátili.

Vkráčela jsem do kuchyně a vdechovala známou vůni domova, vůni tak vzácnou, že bych dala majlant za to, kdybych si ji mohla stočit do lahvičky a vzít s sebou. Nalila jsem Fletcherovi vodu do misky a sobě do konvice. Zatímco jsem čekala, až začne vařit, odemkla jsem zadní vchod, aby si mohl pes ulevit na zahradě, a vyšla jsem za ním do rychle padajícího soumraku. Když jsem prošla z dlážděné terasy na trávu, přepadl mě neurčitý pocit znepokojení. Něco bylo špatně. Něco bylo jinak. Zvedla jsem hlavu a zalapala po dechu tak hlasitě, až Fletcher přestal zkoumat dosud neprobádané květinové záhony a přiběhl ke mně.

Ten strom. Ten strom je pryč. V zahradě našich sousedů měl stát starý platan, na který jsem vylezla nejmíň tisíckrát, měl stát majestátně u plotu s větvemi přesahujícími na naši zahradu, ale viděla jsem jen oblohu.

Otočila jsem se, abych se podívala na sousední dům. Od těch dní, co jsem lezla po stromech, několikrát změnil majitele. Nevěděla jsem, komu patří teď, ale už teď jsem je nenáviděla za to, že tak bezohledně pokáceli vzpomínky na moje dětství.

Fletcher mi nadšeně tancoval okolo nohou, jak jsem si razila cestu nízkým porostem k části plotu s volnými plaňkami. Ale moje prsty nenašly žádné místo, kudy mé mladší já prolézalo mezi laťkami, které nadzvedl můj starý spolupachatel.

„Spadl během té hrozné bouřky, co tu řádila loni v listopadu,“ vysvětlovala mi máma, když vytahovala z ledničky suroviny na večeři.

„Proč jste mi to neřekli?“

Máma přestala na chvíli prohlížet data spotřeby a smutně se na mě podívala. „Říkala jsem si, že budeš mít jiné starosti než starý strom,“ odpověděla laskavě.

Pomalu jsem přikývla. Listopad pro mě nebyl dobrý. Na ten měsíc připadalo výročí naší svatby. První, které jsem musela trávit bez Adama.

„I tak,“ řekla jsem. Uvědomovala jsem si, že dělám zbytečně velkou vědu z něčeho, co by pro mě nemělo být tak důležité. Jenže bylo.

„Je zázrak, že sis nikdy nezlomila vaz, i když jsi z toho proklatého starého stromu tolikrát spadla,“ přidal se táta a pročísl mi vlasy, jako bych byla pořád tou nebojácnou jedenáctiletou uličnicí. „Kdybych jen věděl, po jak prastarých větvích tam lezeš s tím klukem, co si ho osvojili Bakerovi – jakže se to jmenoval?“ zeptal se a obrátil se na mámu, věštkyni, a hledal u ní odpověď. Ale já jsem odpověděla dřív. Proč ne, když se mi jeho jméno vynořuje v myšlenkách celý den.

„Josh. Jmenoval se Josh.“

S uměním kulinářského mistra vykouzlila máma z večeře pro dva hostinu pro tři, což mě přimělo k otázce, zda věděla, že se u nich dneska objevím. Asi nebylo náhodou, že jídlo, které připravila, patřilo v dětství k mým nejoblíbenějším.

Návštěva mi přinesla všechno, v co jsem doufala. Mlela jsem z posledního, ale to, že jsem se ocitla na místě, kde jsem vyrostla, mi dodalo sil. Ne každý měl tolik štěstí, aby měl takové kořeny, jako jsem měla já, což jsem zjistila překvapivě ještě jako velmi mladá. Zahnala jsem ty myšlenky, protože jsem viděla, kam se ubírají. A dnes večer jsem chtěla myslet jen na Adama.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře mého pokoje. Otočila jsem hlavu, ale nehnula jsem se z místa u okna, kde se zrodilo tolik mých dětských snů a plánů. Bylo to to stejné místo tak blízko hvězdami poseté oblohy, ale byla jsem už moc stará na to, abych věřila, že mi hvězdy splní nějaké přání.

„Jsi v pořádku, zlato?“

Otočila jsem se od okna, a když šla máma ke mně, připadala jsem si, jako by mi znovu bylo jedenáct. Nebýt vrásek v jejím obličeji a šedin ve vlasech, opravdu bych měla pocit, že cestuju zpátky časem. Rozhodně jsem se tak cítila, když mě objala a já jsem zabořila tvář do její náruče.

„Dnešek byl pěkně na hovno, co?“

Vydala jsem ze sebe zvuk, něco mezi vzlyknutím a smíchem. Máma nikdy nemluvila sprostě a znamenalo hodně, že to udělala právě teď.

„Myslíš, mami, že se mi po něm bude pořád tolik stýskat? Myslela jsem si, že to bude časem lehčí… ale je to pořád tak těžký být bez něho.“

Neřekla mi, že bolest poleví, ani žádnou jinou otřepanou frázi. Jen mě stiskla pevněji a sklonila hlavu níž, až jí brada spočinula na mém temeni.

„Každý den o něm s tátou mluvíme,“ hlas se jí trochu zlomil. Odtáhla jsem se a usmály jsme se na sebe. V očích, které měly stejný odstín zelené jako ty mé, se jí leskly slzy.

„To by se mu líbilo,“ řekla jsem a věděla jsem, že je to pravda.

Máma přikývla. „Ale určitě by se mu nelíbilo, že jsi pořád tak strašně smutná. Přál by si, abys byla zase šťastná. Vím to.“

Ten slib se znovu dostal do první řady mých myšlenek, jako nějaký arogantní týpek, co předbíhá ve frontě a nechce čekat, až přijde na řadu. Hlava mi ztěžkla, když jsem si uvědomila význam jejích slov. Možná tu nebyl jen jeden důvod, proč jsem měla pocit, že se sem dnes musím vrátit. Možná jsem prostě věděla, že pokud chci udělat další krok vpřed, musím se vrátit tam, kde to všechno začalo.

Kapitola druhá

O dvacet let dříve

„Běž pryč!“

Lily z té námahy při lezení ještě nemohla popadnout dech a tu trochu vzduchu, která jí zbývala, jí okamžitě vysál ten hrubý pozdrav neznámého.

„Hmm, ty nejseš zrovna moc milej, co?“ zasípala konečně a přehodila nohu přes silnou větev, na kterou právě vylezla.

„Říkají to o mně,“ odpověděl kluk sebejistě. Hleděl na ni nahněvaně a Lily mu ten pohled oplácela. „Co tady vůbec děláš? Tohle je můj strom.“

„No, tenhle strom patří panu a paní Bakerovým, našim sousedům. A oni mi na něj lézt dovolili.“

„Lhářko,“ řekl ten kluk.

Lily udiveně zamrkala. Ještě nikdo se k ní za celých jedenáct let, co je na světě, nechoval tak hrubě, a upřímně řečeno, nevěděla, jak reagovat. Ten kluk jí trochu naháněl strach.

Když bylo jasné, že Lily nic neřekne, kluk neochotně přerušil ticho. „Vždycky poznám, když mi lidi lžou.“

„Jak?“ zeptala se Lily. Úplně zapomněla, že se před chviličkou rozhodla s tím vetřelcem v zahradě sousedů už nikdy nepromluvit.

Chlapec pokrčil rameny. Vypadal vysoký, i když bylo těžké jeho výšku odhadnout, protože se krčil na větvi stromu, dobrých pět metrů nad zemí. Dělalo se jí trochu zle od žaludku, když na to pomyslela. Kluk měl pravdu. Nikdy předtím na strom nelezla a až do této chvíle ji nenapadlo, jak je nebezpečné ocitnout se tak vysoko nad zemí.

„Když ti lidi v jednom kuse lžou, naučíš se to poznat. Srágoro, snad se nechystáš omdlít, co?“

Najednou měla Lily v ústech spoustu slin a potila se, přestože bylo takhle uprostřed léta docela chladno.

„Já nevím. Ještě nikdy jsem neomdlela. Jak se to pozná?“

Chlapec znovu pokrčil rameny na znamení, že neví a že je mu to jedno. „Mě se neptej. Řekl bych, že to poznáme, až se rozplácneš na zemi.“

Lily cítila, jak jí cereálie, které měla k snídani, plavou v žaludku jako ve vířivce.

„Sakra, ne abys mi to tu poblila.“

„Ty jsi ten největší sprosťák a protiva, jakého jsem kdy viděla. Proč se chováš tak hnusně?“ zeptala se Lily. Její zvědavost byla najednou větší než nutkání zvracet.

„Nevím. Na to se musíš zeptat mýho sociálního pracovníka. Všechno to mám nejspíš v papírech.“

„V jakých papírech? A co je to sociální pracovník?“

Hoch si dlouze a útrpně vzdychl. Jako by nestačilo, že se musí dělit o strom s nějakou holkou, ještě ke všemu je blbá.

„To je někdo, kdo se o tebe stará.“

„Myslíš jako máma nebo táta?“

Lily si byla jistá, že na krátký okamžik, než chlapec nasadil pohrdlivý výraz, zahlédla v jeho tváři smutek.

„Jasně, no. Každej nemá zrovna to štěstí.“

Nevolnost naštěstí pominula a Lily se uvelebila na silné větvi, kterou objímala stehny, jako by seděla na poníkovi.

„To proto jsi tak naštvaný? Protože nemáš rodiče?“

„Já mám rodiče. Jen zkurvený, to je všecko. Proto jsem u těch… jakže jsi říkala, že se jmenujou ty lidi, co tu žijou?“

„Bakerovi. Janette a Gordon. Jsou moc fajn.“

Hoch protáhl obličej. „Myslím, že tu nezůstanu dost dlouho na to, abych zjistil, jestli je to pravda nebo ne.“

„Proč ne?“

„Často mě přesouvají z místa na místo. Jsem potížista.“

Pronesl to, jako by to byl nějaký odznak cti, který s pýchou nosí.

„To je smutné,“ řekla Lily, její jedenáctileté srdce bylo připravené mít rádo každého, i sprosté kluky, kteří jí nadávají.

„Nemusíš mě litovat. Jsem spokojenej tak, jak to je.“

„Lháři,“ vykřikla Lily, sama překvapená tím, jak mu odsekla. Nikdy tak nikoho nenazvala. „Myslím, že seš jenom osamělej. Myslím, že potřebuješ kamaráda.“

„Jo, to určitě. Proto jsem vylezl na tenhle starej strom. Protože jsem tady nahoře chtěl najít kámoše.“

„No, a funguje to, ne? Našel jsi mě. Můžu být tvoje kamarádka.“

„Neobtěžuj se. Nebudu tu dost dlouho.“

Lily se otráveně zašklebila. Byl to vážně ten nejnepříjemnější kluk, jakého kdy potkala. Byl úplně jiný než všichni kluci z její třídy.

„Kolik ti je?“ zeptala se svého spolulezce.

„Dvanáct. Brzo mi bude třináct.“

„Jo, a kdy?“ vyptávala se Lily.

„Proč to chceš vědět? Chceš mi vystrojit večírek? Upéct dort?“

Lily se usmála od ucha k uchu. „Třeba. Ráda peču s mámou cukroví. Nejradši mám košíčky.“

„To sedí,“ řekl pobaveně. „Vypadáš jako holka, co má ráda košíčky a duhové dorty.“

„Košíčky a duhové dorty. To zní roztomile.“

„Nebylo to tak myšleno,“ odsekl kluk, stále rozhodnutý chovat se nepříjemně, alespoň to tak Lily připadalo.

„Co jsi tu nahoře vlastně dělal, než jsem sem vylezla?“

„Co jsem dělal? Nic,“ přešel rovnou do obrany.

„Ale ano, něco jsi dělal,“ trvala na svém Lily a posunula se kousek dál po větvi. Byla ráda, že si ráno vzala džínsy a ne šortky. „Když jsem se na tebe koukla, otočil ses a tvářil ses fakt provinile.“

Hoch se bezděčně naklonil na jednu stranu, takže hlavní kmen platanu nebylo vidět.

„Co tam schováváš?“

„Ty jsi vážně ta nejvlezlejší malá holka na světě, že?“

„Nejsem tak malá. Brzo mi bude dvanáct.“

„Dvanáctiletá a vlezlá,“ prohlásil kluk.

„Jak se vůbec jmenuješ? Nemůžu ti říkat ,kluk ze stromu‘, nebo jo?“

„Nemusíš mi říkat nijak. Ale když to musíš vědět, když už jsi sem vylezla, dělal jsem právě tohle.“ Zaklonil se a Lily uviděla u jeho nohou nebezpečně ostrý nožík a první tři písmena jména vyrytá do kůry stromu. „Rád zanechávám na každém místě, kam mě šoupnou, svoje jméno.“

„J… O… S…,“ hláskovala nahlas, jako by byla znovu u zápisu a snažila se vyslovit neznámé slovo. „Jmenuješ se Josh?“

Hoch se skoro usmál, ale na poslední chvíli se zamračil.

„Já se jmenuju Lily. Vyryješ to do stromu taky, až dokončíš svoje jméno?“

Kluk nerozhodně pokrčil rameny, ale Lily věděla, že to udělá.

Kapitola třetí

„Fletchere! Fletchere!“

Syčet na něj zřejmě nemělo smysl, a tak jsem zvýšila hlas, jak jen jsem si troufla, a nervózně se přitom rozhlížela okolo pro případ, že by se objevil někdo ze sousedské hlídky a stěžoval si na rušení klidu tak brzy zrána.

Fletcher buď ohluchl, anebo se až příliš dobře bavil, než aby reagoval na moje povely. Byla to moje chyba, že jsem ho na začátku příjezdové cesty pustila z vodítka. Místo toho, aby poslušně běžel ke vchodovým dveřím domu mých rodičů, naráz nastražil uši, jako by ho někdo volal. Zato když jsem se ho pokusila přivolat zpátky já, ignoroval to.

Sledovala jsem ho, jak vyrazil po příjezdové cestě sousedů rychlostí, která byla v přímém rozporu s tou hromadou toustů, které za poslední rok spořádal. Ani úzká mezera pod zahradní brankou ho nezpomalila. Prostě přitiskl břicho k zemi a protlačil se pod ní, a pak mi zmizel z dohledu.

Nezbývalo nic jiného než překonat pocit, že mě zpoza záclon všichni sousedi pozorují, a vklouznout pro psa do sousední zahrádky. Pohled mi padl na větrem ošlehanou tabulku Na prodej zatlučenou do trávníku. Včera večer se máma zmínila, že dům je momentálně prázdný a nabízí se už asi půl roku.

S hrůzou mě napadlo, že budu možná muset přelézt plot, abych toho psího uprchlíka polapila, ale naštěstí byla branka jen zatuhlá a ne zamčená, takže když jsem se do ní pořádně opřela, jazýček zámku povolil. Zahrada za domem připomínala předměstskou džungli a vůbec se nepodobala tomu, jakou bývala, když tu bydleli Bakerovi. Od jedenácti do patnácti let jsem v téhle zahradě strávila tolik hodin, ale stejně jsem ji dnes skoro nepoznávala.

Zahlédla jsem Fletcherův chlupatý ocas mizející v podrostu a tiše jsem prosila, aby ti, co tu bydleli naposledy, udržovali plot v pořádku. Nechtěla jsem ani pomyslet na to, že by se Adamův pes mohl ztratit.

Prodírala jsem se hustým listím, nevšimla jsem si, že jsem se prošívanou bundou zachytila o trnitý růžový keř, ani že mě spálily kopřivy, když jsem je odhrnula stranou. Ohromný pokácený platan se ovšem ignorovat nedal. Předpokládala jsem, že ho už dávno odklidili, ale ležel přesně tam, kde padl při listopadové bouři. Měl ohromné kořeny, které trčely do vzduchu jako klubko chapadel, hledající, ale nenacházející půdu, z níž byly vyrvány.

Na okamžik jsem pocítila smutek nad nedůstojným koncem stromu, ale moje pozornost se víc upírala k Fletcherovi, jemuž se nějak podařilo vylézt na padlý kmen a zachytil se ve větvích. Štěkal tak hlasitě, že to muselo probudit i ty, které ještě nevyrušil.

„Pšššt,“ sykla jsem a snažila se najít způsob, jak se k němu přes větve dostat. „To máš za to, že neposloucháš, když tě volám.“

Sundala jsem si bundu, než utrpí ještě větší škody, a škrábala jsem se přes ohromný kmen ke svému psovi, který teď fňukal a tvářil se lítostivě.

Jak jsem znovu lezla na starý platan, pocítila jsem zvláštní štěstí. Neočekávala jsem, že po dvaceti letech od své první výpravy do jeho větví něco takového udělám. Bohudíky, teď, když ležel na zemi, to bylo snazší, a během minuty či dvou jsem se dostala k Fletcherovi tak blízko, abych viděla úlevu v jeho očích. „Má to být naopak, pejsku – ty máš před nebezpečím zachraňovat mě,“ mumlala jsem, jak jsem si razila cestu větvemi. Chytila jsem ho za obojek a vysvobodila ho.

Ale pak, jak jsem se k němu nakláněla, spatřila jsem něco, o čem jsem si myslela, že už nikdy neuvidím. Odhrnula jsem pár tenkých větviček, vysvobodila rozrušeného Fletchera a odhalila jsem kus stromu, kde se zachytil.

Fletcher, který dostal svou lekci, se mi snažil vyškrábat do náruče a olízat mi z vděčnosti obličej, ale já jsem jeho jazyk skoro nevnímala. Nevěřícně jsem zakroutila hlavou, když jsem nahmatala v kůře rýhy, které se ani časem nezmenšily. V kmeni bylo vidět Joshovo a moje jméno stejně zřetelně jako před dvaceti lety, v ten den, kdy je do dřeva vyryl.

Strom byl mohutný, určitě přes dvacet metrů vysoký. Fletcher se mohl zachytit ve větvích kdekoliv po celé jeho délce, a přesto skončil přesně na tom místě, které označovalo počátek mého přátelství s Joshem. Ta dvě vyrytá jména budou navždy památkou na den, kdy jsem stála u okna ve svém pokoji a sledovala neznámého kluka, jak leze na strom v sousední zahradě, a z nějakého nevysvětlitelného důvodu jsem se rozhodla jít za ním. Označovala začátek přátelství tak vzácného, že jsem kvůli němu poprvé zažila zlomené srdce, když se o čtyři roky později Bakerovi s adoptivním synem odstěhovali. V té době mu moje bláznivé srdce puberťačky už patřilo. Ovšem nikdy jsem nenašla odvahu mu to říct.

Pod mostem uplynulo mnoho vody, většinou plné bláta. Po dvaceti letech, po všem tom nepříjemném, co se mezi námi stalo, a s prosbou mého zesnulého manžela, která mi zvonila v uších, mě osud vrátil přesně na místo, kde to všechno začalo.

Zvedla jsem oči k obloze, jako by tam Adam najisto byl, skrytý za šedými mraky.

„Dobrá, zlato. Chápu. Vyhrál jsi. Najdu ho. Bůhví jak, ale udělám to… ale jenom proto, že jsi mě o to požádal.“

„Bakerovi? Božínku, už dávno jsem si na ně ani nevzpomněla. Proč se ptáš?“

„Napadlo mě, jestli náhodou nemáš jejich adresu, to je všecko,“ odpověděla jsem a vůbec to neznělo tak nenuceně, jak jsem se snažila. Máma přestala skládat šaty ze sušičky a chvíli si mě s nakloněnou hlavou prohlížela. Tuhle pózu jsem si dobře pamatovala.

„Přece víš, že paní Bakerová – Janette – odešla, ne?“ Máma obvykle nechodila po špičkách kolem slůvka „zemřela“ tak jako mnozí lidé, když mluvili o nedávno zesnulých. Přísahám, že za poslední rok jsem slyšela všechny možné eufemismy od „návratu domů“ až po „přejít přes duhový most“, který by se podle mě měl používat, jen pokud jde o kočky a o psy.

Máma si byla určitě vědoma toho, že včera bylo přelomové výročí. A musela vědět, že o smrti Joshovy nevlastní matky vím. Před osmi lety jsem jí byla na pohřbu.

„Ano, vím. Jen mě napadlo, jestli nemáš adresu Gordona Bakera. Třeba z vánoční pohlednice nebo tak.“

Máma se zatvářila posmutněle, přesně tomu jsem se chtěla vyhnout. V obličeji se jí překvapivě objevila lítost. „Ne, Lily. Během těch let jsme se odcizili. Myslím, že potom, co odsud odešli, se několikrát stěhovali.“

Ano, to jsem věděla.

„Pak jsem slyšela od naší společné známé, že před pár lety šel Gordon do pečovatelského domu. Chudák. Když ztratil Janette, Alzheimer se mu strašně zhoršil.“

Tohle jsem nevěděla. Pocítila jsem ostré bodnutí smutku nad párem lidí, kteří na mě vždycky byli tak neuvěřitelně hodní. Pocítila jsem lítost nad Joshem, který tím přišel o oba lidi, kteří mu byli více rodiči než jeho biologičtí.

„Asi nevíš, do kterého pečovatelského domu, že?“

Máma se přestala snažit poskládat prostěradlo do obdélníku a opřela se o kuchyňský stůl. Najednou jsem si připadala jako nespolehlivý svědek, jehož se chystá vyslechnout velmi zkušený advokát.

„O co tu jde, Lily?“

Kousla jsem se do rtu, nevěděla jsem, zda jí o tom chci říct. Nějak jsem nikdy nenašla tu pravou chvíli, abych jí vysvětlila události, k nimž došlo před šesti lety, a tu nemožnou situaci, do které jsem se dostala. Když vaši rodiče s radostí utratí tisíce liber za ohromnou svatbu, nejspíš nechtějí slyšet, že osmačtyřicet hodin před tím velkým dnem se stalo něco, co vás naráz přimělo k tomu se ptát, zda jste si vybrali dobře.

Naštěstí všechen chaos a nerozhodnost zmizely během mé výbušné hádky s Joshem a nikdy jsem nemusela nikomu vyprávět, jak blízko jsem byla tomu, abych jediným mávnutím ruky zlomila dvě srdce.

A na ničem z toho už stejně nezáleželo. Protože Adam byl správná volba. Milovala jsem ho celým svým srdcem a milovala bych ho do svého posledního dne. O to bláznivější a bezvýznamnější teď vypadala snaha najít Joshe. Jenže slib je slib.

„Myslím, že Muriel – ta naše společná známá, jak jsem se zmínila –, myslím, že ta by mohla mít adresu toho pečovatelského zařízení. Chceš, abych se jí zeptala, až pojedu do města?“

Odmlčela jsem se na velmi dlouhou dobu. „No, mami, nemohla by ses jí zeptat hned? Dneska?“

Za máminým pohledem tancoval tak milion otázek. Ale nevyslovila ani jednu. To byla jedna z věcí, které jsem na ní měla nejraději. Věděla, kdy se vyptávat, ale ještě důležitější bylo, že věděla, kdy je třeba mlčet.

Kapitola čtvrtá

Nasypala jsem Fletcherovi do misky pořádnou porci granulí a po krátkém zaváhání jsem mu ještě přidala. Netušila jsem, jak dlouho se v pečovatelském domě zdržím, ani jestli mě Gordon Baker bude vůbec chtít vidět.

Usoudila jsem, že to záleží na tom, co mu Josh řekl o naší „rozmíšce“. Při tom výrazu jsem nakrčila nos, ale jiné slovo mě nenapadlo.

Jakmile jsem se minulý víkend vrátila od rodičů, vyhledala jsem ten domov na internetu. Nevím, co jsem čekala, ale luxusní vybavení a ubytování téměř hotelového typu mě opravdu překvapilo. Už jsem bydlela v pětihvězdičkových zařízeních, která nebyla tak nóbl.

Řídila jsem podle navigace v mobilu a snažila jsem si vzpomenout na všechno, co o Bakerových vím. Ukázalo se, že jako teenagerku mě rodina odvedle moc nezajímala. Věděla jsem, že neměli vlastní děti a osvojili si je, když už byli docela v letech. Vybírali si starší děti, ty, které měly potíže s chováním anebo pocházely z problémového prostředí. Stiskla jsem pevněji volant, protože s Joshem museli mít určitě spoustu práce – aspoň zpočátku. Pravidla jsou od toho, aby se porušovala – nebo tak nějak mi to říkal. Myslím, že ze všeho nejraději mě něčím šokoval.

Až o pár let později mi došlo, že i když říkal, co říkal, nevzpomínám si, že by Josh někdy udělal něco hrozného. Pokud neberete jako zločin to, že někdo někomu zlomí srdce. Protože pokud ano… pak byl Josh recidivista.

Železná brána se otevírala směrem do klikaté příjezdové cesty vedoucí k hlavnímu vchodu pečovatelského domu Redmount. Hlavní budova se objevovala a zase mizela za stromovou alejí lemující cestu. To, co jsem z ní zahlédla, na mě udělalo dojem.

Podle šipek jsem dojela na místo vyhrazené návštěvám a zaparkovala jsem. Přes čelní sklo auta jsem si prohlížela budovu, která připomínala spíše zámeček z dobového dramatu. Po cihlových zdech se plazil pečlivě zastřižený břečťan. Odpolední slunce viselo nízko na obloze a barvilo skla oken domova do oranžova.

Když jsem se vysoukala z auta, okamžitě jsem zalitovala, že jsem si oblékla jenom džínsy a svetr. Všechna auta na parkovišti – kromě mého – vypadala draze. Usmála jsem se při myšlence, že jsem sem málem přijela malou bílou dodávkou, kterou používáme na rozvoz. Ani moje pět let stará fiesta sem nezapadala.

Ovšem návštěvu jsem si načasovala dobře. Parkoviště se rychle plnilo, sobotní odpoledne bylo zřejmě oblíbenou dobou pro hosty. V půli cesty po štěrkem vysypaném nádvoří mé kroky znejistěly. Co když si ze všech možných dní zvolil Josh k návštěvě nevlastního otce právě tento? Bylo chladno, ale i tak jsem cítila, jak mi pod nosem vyrazil pot.

Jsem připravena znovu se setkat se starým sousedem. Nacvičovala jsem si, co mu řeknu, a věřila jsem, že dokážu působit nenuceně, jak jsem si přála. Ale vrazit do kluka, který mi ukradl srdce, z něhož vyrostl muž, který je zlomil – ne jednou, ale dvakrát –, tak to byla úplně jiná vyhlídka.

Dojem, že se vůbec nejedná o pečovatelský dům, ale o exkluzivní hotel country klubu, kam byste se dostali, leda tak kdybyste šli na svatbu, ještě zesílil, když jsem do budovy vešla. Hala vůbec nepůsobila chladným nemocničním dojmem. Stál tu elegantní dobový nábytek a impozantní mahagonový stůl recepce. Pocit, že bych s sebou měla mít módní klobouk a krabici s konfetami, jen narůstal.

„Dobré odpoledne. Mohu vám nějak pomoci?“

Nahodila jsem úsměv, který skoro zamaskoval mou nervozitu.

„Ano. Doufám. Přišla jsem navštívit jednoho z vašich klientů. Pana Gordona Bakera.“