Margit Steinborn 

Největší příslib 

Originální název: Das gröβte Versprechen 

Vydáno v Tinte & Feder, Amazon Media EU S.a r.l. 38, avenue John F. Kennedy, L-1855 Luxembourg, Januar 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2022 by Margit Steinborn 

All rights reserved. 

This edition is made possible under a license arrangement 

originating with Amazon Publishing, www.apub.com, 

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o. 

Cover © Collaboration JS/ArcAngel; luck luckyfarm/Shutterstock; 

Nikonboy/Shutterstock; pashabo/Shutterstock; riganmc/Sutterstock; 

Tomas Rodriguez/Getty Images 

Translation © Eva Osinová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2355-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2356-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Poznámka překladatelky: 

V knize je citováno z novely Thomase Manna Gladius Dei v překladu Zdenky Hostinské* a z básnické sbírky Pod korunou snů Rainera Marii Rilkeho v překladu Evy Osinové. 

*Thomas Mann: Tonio Kröger a jiné novely, B. Kočí, Praha 1928 

PROLOG 

Léto 1916 

Rainer vyšel ze dveří a sestupoval po schodech ke kočáru, který už na něj čekal. Pohledem přelétl po panství s budovami, stájemi a parčíkem, kde teď v létě kvetly záhony jako o život. Před několika dny vyznal lásku Kláře, ženě, jíž dal své srdce, a od té chvíle jako by se na svět díval jinýma očima. A dnes svou lásku snad uvidí zase, protože má kvůli neodkladné obchodní záležitosti namířeno do Würzburgu.

„Pane barone,“ zaslechl za sebou mužský hlas. Když se otočil, spatřil, jak k němu chvátá sluha Oskar. „Mám tady ještě tu objednávku na víno, o kterou jste mě žádal.“ Rainer se natáhl pro papír. „Děkuji vám, Oskare, že jste to dal dohromady tak rychle, díky tomu dnes mohu k prodejci zaskočit osobně. Mám hrozně málo času, Albertova svatba je doslova za dveřmi.“

„Prosím, nezapomeňte také na orchestr, který jste chtěl najmout,“ připomínal mu sluha.

„Beru na vědomí, Oskare, všechno vyřídím dnes.“

„V tom případě vám přeji hezký den, pane barone.“

„Děkuji vám, Oskare.“

Jakmile Rainer nasedl do kočáru a pozdravil kočího, vyrazili ze dvora, projeli kovanou bránou a odbočili na silnici, která vedla k železniční stanici v nedaleké vesnici. Odtud už to bylo jen kousíček vlakem do Würzburgu, kde dnes musí vyřídit poslední záležitosti týkající se bratrovy svatby, a kromě toho navštívit ženu, díky níž ke svatbě vůbec došlo. Pochyboval totiž o tom, že by Albert, který byl kvůli válečnému zranění stále ještě upoután na invalidní vozík, bez Kláry překonal depresi a že by se rozhodl naplno vrátit do života. Se srdcem plným očekávání sledoval ubíhající krajinu za oknem a připadalo mu, že vlak nejede do cíle dost rychle.

„Kláro…“

Rainer se celý rozzářil, když vyšla ze dveří Nemocnice Červeného kříže a zamířila k němu. Od onoho překrásného okamžiku u výběhu, kdy si byli tak blízcí, už uběhl týden a ona teď stojí před ním. Měl co dělat, aby ji tady na veřejnosti nesevřel v náručí. Vyčetl jí z očí, že cítí totéž. I jí se po něm stýskalo a ani ona se nemohla dočkat chvíle, kdy se zase uvidí. „To je hezké, že jsi dostala můj vzkaz.“ Usmála se na něj. „Ano, poslíček mi tvůj dopis přinesl včera. Naštěstí si můžu vzít právě teď na hodinku volno. Půjdeme do parku u královské rezidence?“

„Moc rád.“

Vydali se směrem k náměstí.

„Pověz mi, co tě dnes přivádí do Würzburgu,“ vyzvala ho Klára.

„V první řadě jsi to ty,“ odpověděl a úkosem na ni pohlédl. Potěšilo ho, když viděl, jak se jí rozzářily oči. „A zadruhé jdu právě od notáře, protože mám v plánu překvapit Alberta speciálním svatebním darem.“

„Jakýmpak?“

„Chci mu věnovat podíl v tom malém truhlářství za nádražím u nás ve vesnici. Potřebuje přece nějaké profesní vyhlídky, protože i v budoucnu mu tělesné omezení bude bránit v tom, aby dělal právníka ve Würzburgu. Ale právě díky svému vzdělání by se ideálně hodil k tomu, aby vedl firmu.“

„To zní skvěle, Rainere. Pověz mi, jak se mu daří? A kdy bude svatba?“

Rainer se musel usmát. Vždycky je tak nedočkavá a touží vědět víc. „Změnil se k nepoznání, Kláro. A za to vděčíme tobě. Svatba se koná o víkendu, takže už za čtyři dny. Je potřeba si pospíšit, vždyť jeho snoubenka nosí pod srdcem dítě.“

„A stihneš to? Uspořádat svatbu za tak krátkou dobu?“

„Ale ovšem. Když má teď moje rodina opět novou naději, nic není nemožné. A musím říct, že mě také hodně podporuje Isabell. Víš přece, jak ráda moje žena připravuje různé večírky a oslavuje. Když se vrátila z Weysenbrunnu, Albertova změna k lepšímu ji natolik překvapila, že dočista zapomněla kritizovat jeho snoubenku kvůli jejímu měšťanskému původu.“

Všiml si jejího vážného výrazu a vytušil, co se v ní právě odehrává. Došli do parku a posadili se na lavičku v ústraní.

„Já vím, Kláro, že ti teď připadá, jako by se to mezi mnou a Isabell dalo všechno do pořádku, ale není to tak. Už dlouho cítím, že se propast mezi námi stále zvětšuje. Isabell se už zdržuje častěji ve Weysenbrunnu na panství než ve vlastním domě a naše manželství je jen hra pro veřejnost.“ Na chvíli se odmlčel. „A ty už od minulého týdne víš, komu ve skutečnosti patří mé srdce,“ dodal tiše a chytl ji za ruku.

Klára se na něj usmála. „Myslím, že to vím mnohem déle, ale nechtěla jsem si to přiznat.“

Ano, má pravdu, pomyslel si. Od prvního setkání u brány před panstvím Benhaim se mezi nimi vytvořilo pouto, které se nedalo popsat slovy. Proč by si jinak ještě téhož večera začal zapisovat všechna setkání do básnické sbírky?

„A teď? Teď si to přiznáváš?“ vyzvídal opatrně. Vroucně na něj pohlédla, takže poznal, co se v ní odehrává. „Žít s tebou by bylo jako nádherný sen, Rainere,“ zaslechl její tichounký hlásek.

„Nebude to jenom sen. Po Albertově svatbě si s Isabell promluvím.“

„O rozchodu?“

„Ano, Kláro. Nikdy bych si z tebe neudělal tajnou milenku, na to si našeho vztahu příliš vážím. A nebylo by to fér ani vůči Isabell. Chci s tebou strávit zbytek života. Věř mi, že najdu způsob, jak nám zařídit společnou budoucnost.“ Všiml si, že ji myšlenka na rozvod zneklidnila, a tak raději změnil téma. „Neumíš si ani představit, jaký je teď na panství zmatek a shon,“ pronesl vesele. „Tvá kamarádka Hana má plno práce se zařizováním pokojů pro hosty, Almu je vidět jen s tváří umouněnou od mouky, protože pořád peče koláče. A je potřeba přichystat salon a jídelnu, protože svatba se bude konat na panství, ne v kostele – pro Alberta je to na vozíku takhle jednodušší.“

„Kdo všechno dorazí? Přijede také tvá tetička z Mnichova?“

Rainer se při myšlence na tetu Alisiu pousmál. Miloval ji od malička jako vlastní mámu. „Samozřejmě, že přijede. A přicestují také další příbuzní a pak i Emiliina rodina a Isabellini rodiče.“

„Konstantin taky?“

Rainer se při pomyšlení na Isabellina bratra na okamžik zamračil. „Doufám, že odmítne.“

Zaslechl, jak zvony nedalekého kostela odbíjejí celou. Proč jen čas tak rychle ubíhá? Klára se bude muset za chvíli vrátit do práce, a on jí toho chtěl přece tolik říct. Něžně ji pohladil po ruce a zadíval se jí do očí. „Když jsem tě před dvěma lety poprvé uviděl stát před branou panství, kladl jsem si otázku, co jsi zač. Dlouho jsem si namlouval, že tě hledám jenom proto, že chci zjistit, kdo je skutečná matka mého adoptivního syna, ale nebyla to pravda. Zamiloval jsem se do tebe na první pohled. Když jsem se postupně seznamoval s tvým životním příběhem a poznával tě čím dál víc, zamilovanost se změnila v lásku. Nyní, když vím, že ke mně chováš stejné city, netoužím po ničem jiném než po životě s tebou.“ Vroucně na něj pohlédla. Pochopil, jak moc ji jeho slova zasáhla. Rychle se rozhlédl, přiblížil ruku k milované tváři a něžně ji pohladil. Upírala na něj své temné oči a on z ní už nikdy nechtěl spustit zrak. Sklonil se k ní, vzal ji do náruče a kradmo ji políbil. Věděl ale, že ji musí zase hned pustit, protože ji nemohl kompromitovat na veřejnosti. „Miluji tě, Kláro,“ zašeptal. „Budu už muset jít, ale loučíme se jen na chvíli.“

„Budeš mi chybět, Rainere,“ hlesla. „Ještě nikdy v životě jsem nebyla tak šťastná jako s tebou. Přeji si, aby se tvá slova vyplnila.“

„Vyplní se, Kláro, věř mi.“ Když se zvedali z lavičky, cítil, že jen s nevolí vymanila svou ruku z té jeho.

Vraceli se do nemocnice. Cestou téměř nepromluvili. O to zřetelněji si uvědomoval, co mu říkají její smutné oči, kterýma neustále vyhledávala jeho pohled. Jak je pro ni nesmírně těžké se s ním rozloučit.

„Kdy budeš muset jet s doktorem Hagemaierem zase na frontu?“ zeptal se jí, když došli ke vchodu do nemocnice.

„Pozítří odjíždí s několika zdravotními sestrami do lazaretu v Sommě, ale tentokrát jsem ho požádala, aby mě s sebou nebral.“

„Díkybohu. Doufám, že tyhle nesmyslné boje již brzy skončí a že už nikdy nebudeš muset jít na frontu.“ Znovu jí stiskl ruku a zadíval se jí dlouze do očí. „Uvidíme se po Albertově svatbě, Kláro,“ zamumlal. Přikývla. Nedokázal z ní spustit zrak, když mizela ve dveřích.

S povzdechem vyrazil na cestu. Po několika minutách došel k nájemnímu domu, kde se nacházel Albertův studentský byt. Vystoupal po dvou schodištích, otevřel dveře a vešel do prázdného bytu. Při představě, že se sem bratr už nikdy nevrátí, se ho zmocnila melancholie. Byt bude muset vyklidit, ale udělá to až po svatbě. Dnes sem přišel jen pro pár osobních věcí, o které ho Albert požádal. V ložnici vyndal ze skříně cestovní tašku a nabalil do ní nějaké oblečení, v pracovně pak hledal po zásuvkách psacího stolu nějaké dokumenty, které Albert potřeboval. Pohlédl na hromadu právnických učebnic na polici. Přejížděl prstem po hřbetech knih, které představovaly všechno, co si Albert v životě plánoval. Po studiích si chtěl otevřít vlastní advokátní kancelář, ale jeho sen se rozpadl na bitevním poli v Sommě. Rainer se u jednoho svazku zastavil a vytáhl ho. „Občanský zákoník,“ přečetl si název, sedl si na Albertův psací stůl a listoval v knize, dokud nenašel články, které hledal. Jednotné rozvodové právo pro celou říši bylo formulováno tak odtažitě. Přemýšlel, kdo mohl vymyslet tak suchopárné formulace, které pojednávají o něčem tak citlivém, jako je manželské soužití dvou lidí. Pak zákoník zavřel a vrátil ho na polici. Uvědomil si, že cesta, která ho čeká, nebude jednoduchá, ale chce si projít vším, co je potřeba, jen když bude vědět, že nakonec bude stát Klára po jeho boku.

Naposledy se rozhlédl po pokojích, popadl cestovní tašku a vyšel z bytu. Musí ještě zajít za tím obchodníkem s vínem a také za dirigentem jednoho malého smyčcového orchestru. A pak pojede domů a dokončí poslední přípravy na svatbu.

„Co je to s vámi, Kláro?“

Klára se odvrátila od skříně s léky a pohlédla do tváře svého nadřízeného doktora Hagemaiera. „Chápu, že se mnou tentokrát nejedete na frontu proto, že jste nejela na panství Benhaim na dovolenou, ale proto, abyste se starala o baronova bratra. Opravdu si potřebujete trochu odpočinout. Ale od chvíle, kdy jste se z panství vrátila, jsem vás ještě nezažil tak zamlklou. Takovou vás vůbec neznám. Jeden by si myslel, že se vám stalo něco znepokojivého.“

„Ne, to ne,“ bránila se Klára. Bylo jí trapné, že doktorovi neuniklo, že má starosti. Jenže ona byla zkrátka a dobře úplně zmatená. Na jednu stranu cítila nekonečné štěstí, když si vzpomněla na nádherné okamžiky s Rainerem, na druhou stranu ji sužovaly obavy, že by mohl zvolit řešení, které ho učiní nešťastným.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Vlastně nechtěla s doktorem Hagemaierem mluvit o soukromých záležitostech, ale najednou to muselo ven.

„Jeden můj známý uvažuje o rozvodu a já si kladu otázku, zda bych ho od toho neměla odradit.“

Lékař se zamyšleně zamračil. „Rozvod opravdu není jednoduchá záležitost.“

Klára cítila, jak se jí při doktorových slovech sevřelo srdce, ale nedávala na sobě nic znát.

„Je zdlouhavý, vyčerpávající a často je spojen se ztrátou společenského postavení. Navíc je to zátěž pro děti, pokud nějaké má,“ pokračoval doktor.

Klára se cítila čím dál mizerněji, ale statečně se usmívala. „Myslela jsem si to, děkuji vám, pane doktore Hagemaiere,“ řekla, vyndala ze skříně lahvičku se žaludečními kapkami a s tácem v ruce vyšla z místnosti. Sváděla vnitřní boj, ale snažila se zachovávat klid a dál svědomitě roznášela léky po oddělení. Pak vyběhla po schodech do pokoje, který sdílela s kolegyní Babette, zamkla dveře a vyčerpaně se o ně opřela zády. Co má dělat? Doktor Hagemaier tvrdil, že rozvod je zdlouhavý a vyčerpávající. Opravdu může dovolit, aby se Rainer řítil do neštěstí? V duchu ho viděla před sebou, vyčerpaného, vyhořelého kvůli nekonečným soudním jednáním a tahanicím s Isabellinou rodinou a vydaného napospas pomluvám. Co by to udělalo s Tobiášem? Je ještě příliš malý na to, aby to všechno dokázal pochopit. Neměla by ho taky chránit? Svého syna, kterého tehdy v bezvýchodné situaci položila na práh Rainerova domu? Kláru utěšovalo jedině to, že Rainer s Isabell Tobiáše adoptovali a že ho mají rádi jako vlastního. Pokud Rainera skutečně miluje, neměla by mu zabránit v rozchodu s Isabell? Ale jak to udělat? Rainer její argumenty odmítne, na tolik už ho zná. Jestli ho chce od rozvodu odradit, existuje jen jediná cesta. Jenže si nebyla jistá, jestli je připravená se po této cestě vydat. Kdyby tady tak byla její kamarádka Hana, ta si vždycky věděla rady. Jenže Hana je daleko, pracuje teď na panství Benhaim. Avšak je tady ještě jeden člověk, na kterého se může obrátit od chvíle, kdy ji poznal u stánku na tržišti. Ještě pořád nedokázala pochopit, že ji osud opět svedl dohromady s vlastním otcem. Kdyby v její tváři nepoznal svou lásku z mládí, dál by věřil historce, že jeho dcera zemřela při porodu. Klára si přejela rukama po obličeji. Ano, až jí dnes večer skončí směna, zajde za tátou.

„To jsi ty, Kláro?“ pronesl otec překvapeně, když zaklepala a on otevřel. Neunikl jí ani jeho ustaraný pohled. V tu chvíli ztratila veškeré zábrany. Vrhla se mu do náruče a po tvářích se jí kutálely slzy. „Potřebuji… poradit, táto,“ vykoktala.

„Pojď dál, dceruško. Všechno mi povyprávěj.“

Když pak seděla naproti Wernerovi v malém, ale útulném obývacím pokoji, zpočátku měla problém mluvit a zavrtávala pohled do koberce. Pak si ale uvědomila, jak upřímně jí otec naslouchá a jak osvobozující je to pocit, když si před ním může vylít srdce, a slova z ní doslova tryskala.

„Ještě nikdy jsem necítila takové štěstí jako u toho výběhu, ale jestli se nechá rozvést, budu se o něj bát.“

Otec chápavě přikývl. „Velice tě miluje. Uvědomil jsem si to, když jsem vás jednou potkal na mohanském nábřeží.“

„Už tehdy?“

„Ale jistě. Tak, jak se na tebe díval, se dívá muž jen na ženu, která pro něj hodně znamená.“

„A co mám dělat?“

„Copak už ses nerozhodla, Kláro? Z každého tvého slůvka slyším, jak moc ti na něm záleží. Na něm a na tvém synu Tobiášovi.“

Klára na chvíli zavřela oči. To, co říkal, ji zasáhlo. Má pravdu. Samozřejmě ví, co má udělat.

„Tolik to bolí, táto.“

„Já vím, Kláro. Kdysi jsem se rozhodl stejně jako ty, protože jsem chtěl ochránit jiného člověka před tím, aby se vrhl do neštěstí.“

Přikývla, protože věděla, koho tím míní. Charlotte, její matku, kterou s Wernerem ještě pořád nenašli.

*** 

„Tak jak jste daleko, Hano?“ vyzvídal Rainer, když den nato potkal v jednom z pokojů pro hosty služebnou s prachovkou v ruce.

„Dnes budu hotová s pokoji tady nahoře,“ odpověděla.

Rainer spokojeně přikývl. „Odvádíte svou práci na jedničku, Hano. V době války nám statkář Prechtl může půjčit další služky bohužel až v den svatby, protože jeho sluhové jsou na frontě, proto moc dobře vím, kolik toho pro nás vy, Alma, Ida a Oskar děláte. Na konci měsíce za to dostanete odměnu navíc.“

„Mockrát vám děkuji, pane barone.“

Rainer pokývl hlavou a sešel po schodech do zázemí pro služebnictvo. Tam objevil u velkého kuchyňského stolu kuchařku a její pomocnici.

„Jak to jde, Almo?“

„Spíš hůře než lépe, pane barone,“ přiznala se kuchařka a dál hnětla těsto, z něhož, jak předpokládal, vykouzlí za chvíli kynutý koláč. „Musím své recepty přizpůsobovat ingrediencím, které mám teď během války k dispozici.“ Pokývla hlavou směrem ke stojanu s kořenkami. „Je k pláči, když mi schází tolik věcí. Jak mám upéct dobrý koláč bez šafránu? Nebo bez vanilky? A jak ochutím pečeni, když už nemám téměř žádný pepř? Však se zeptejte Idy, jak tady často čarujeme.“ Pomocnice přikývla a nasypala Almě do těsta rozinky.

Rainer se zamračil. „V tomhle vám moc neporadím, protože já bych nedokázal upéct koláč, i kdybych měl všechny potřebné suroviny. Tahle nouzová situace je důsledkem britské námořní blokády, kterou si Britové zajistili kontrolu nad Severním mořem, a tím pádem nám odřízli zásobovací cesty.“

Alma na něj nedůvěřivě pohlédla a začala plést z těsta cop. „Káva už nám taky pomalu dochází.“

„Almo, já chápu, že jste zvyklá vařit a péct jinak, ale musíme zkrátka nést následky války. Uvidíte, že i s menším množstvím ingrediencí z toho bude hostina, jak má být.“

Alma přikývla. „Já vás jen nechci zkrátka zklamat, pane barone.“

Její slova ho zasáhla. Má tak úžasné služebnictvo. „Vy že byste mě zklamala? Jak byste to chtěla provést, Almo? Vy jste dobrý duch tohoto domu, a i kdybychom měli na Albertově svatbě k jídlu jen chléb s máslem, nic by se na tom nezměnilo.“

Do kuchyně přišla chůva Mina s dvouletým Tobiášem v náručí. Rainerovi neuniklo, jak se Ida usmívá. Vždycky se tvářila tak šťastně, když chlapečka spatřila, protože právě ona ho našla před domem.

„Mám maličkému udělat ovesnou kaši?“ nabídla se a už se natahovala po džbánku s mlékem.

Když Rainer viděl, že si synek získal pozornost všech přítomných v kuchyni, chtě nechtě se usmál. „Tak já se půjdu poohlédnout po Oskarovi,“ navrhl, pohladil Tobiáše po vláscích a otočil se ke dveřím.

Ve vstupní hale potkal Isabell.

„Přinesla už švadlena ty šaty?“ vyptávala se. „A oblek pro Tobiáše?“

Tázavě povytáhl obočí. „Jaké šaty? A jaký oblek? O čem to mluvíš?“

„Božínku, přece o oblečení pro děti, Rainere. Malá Ernestina a její sestřička Eugenia z Weysenbrunnu přece budou společně s Tobiášem rozhazovat na svatbě růžové okvětní lístky.“

Rainer vytřeštil oči. „Dvouleté dítě potřebuje oblek? Tobiáš bude pobíhat s kornoutem v ruce? Vždyť je na to ještě příliš malý. Umíš si představit, co během obřadu ztropí?“ vychrlil, ale když si všiml Isabellina vyčítavého pohledu, na obranu jen zvedl ruce. „Dobře, jak myslíš. Stejně jsem už na cestě ke švadleně, takže můžu rovnou všechno přinést.“ Chystal se odejít, ale znovu se otočil. „A kde ji vlastně najdu?“

„Rainere, ty nevíš, kde bydlí švadlena? Jak dlouho už tady vlastně žiješ? Má krejčovství v tom domě vedle pekařství.“ Rainer přikývl, vyšel z domu a zamířil do kočárovny.

„Oblek pro dvouletého caparta. Tobiáš má rozhazovat okvětní lístky. To snad není pravda,“ bručel si pod nos. Dobrou náladu mu to však nezkazilo nadlouho, protože mu na tváři vykouzlila úsměv vzpomínka na setkání s Klárou, která mu v tu chvíli vytanula na mysli. Kromě toho stíhali vše podle plánu. Zítra dorazí první hosté a pozítří by se mohla konat svatba.

*** 

Když Klára vešla do pokoje, Babette právě klečela na kufru a zápasila se zavíráním.

„Počkej, pomůžu ti.“ Klára pořádně zatáhla za popruh, takže se nakonec podařilo přezky opravdu zapnout.

„Díky,“ hlesla Babette a napřímila se. „Už jsem to vzdávala. Přemýšlela jsem o tom, co bych tady nechala, ale víš, jak to na frontě chodí. Tam není ničeho dost.“

Klára přikývla.

„Mimochodem, je vážně škoda, že se mnou tentokrát nepojedeš,“ pokračovala Babette, vysunula přihrádku nočního stolku a vytáhla z ní gumičky a sponky do vlasů.

„Budeš mi chybět.“

Klára se otočila ke skříni a vyndala z ní kufr.

„Co to děláš?“ Babette na ni vrhla překvapený pohled.

„Balím si věci,“ odpověděla Klára. „Právě jsem byla u doktora Hagemaiera a oznámila jsem mu, že nakonec pojedu s vámi.“

„Vážně?“

Klára mlčky přikývla a odvrátila pohled, aby si Babette nevšimla, že se jí do očí už zase derou slzy. Je to tak, zítra odjede na frontu a zlomí Rainerovi srdce. A sobě taky.

Zatímco si balila oblečení, přemýšlela o tom, jak by mohla Rainerovi poslat zprávu. Když už stál kufr v koutě a Babette odešla do sesterny na večeři, podala si Klára krabici s kreslicími potřebami a vytáhla z ní několik obrázků. Pak si podala dopisní papír a namáčecí pero a sedla si za stůl. Přemýšlela nad těmi správnými slovy. Nejraději by si v dopise vylila srdce, ale nevěděla, do jakých rukou se dopis dostane, a ona mu nemíní působit problémy. Musí své sdělení zformulovat tak, aby mu rozuměl jen on. Po chvíli se na papíře krčila hrstka slov. Věděla, že slova nemohou ani zdaleka vyjádřit to, co právě cítí, ale neodvažovala se napsat víc. Vložila dopis i s obrázky do obálky a napsala na ni adresu. Pak popadla psaní a peněženku a vyšla z pokoje. Musí najít toho mladého ošetřovatele, který pro ni často vyřizoval pochůzky.

„Prosím vás, odevzdejte tenhle dopis sloužícímu Oskarovi,“ požádala Klára mladíka a vtiskla mu do ruky bankovku. „A vyřiďte mu, že má dopis dát panu baronovi až po svatbě. Ta se na panství koná pozítří. Můžete mi to slíbit?“

„Samozřejmě,“ odvětil ošetřovatel a Klára upřímně doufala, že své slovo dodrží. Za žádnou cenu nechce pokazit ještě i svatbu Rainerova bratra.

*** 

Čím více se blížili na místo určení nedaleko francouzského města Thiepval na řece Sommě, které Klára znala už z dřívějška, tím více byly vesnice, města i krajina, kterými vlak projížděl, poznamenány válkou. Na nádraží v Thiepvalu přeložili jejich zavazadla do nákladních aut a společně pak po cestách plných výmolů dorazili k vesnici, kde se nacházely jejich jednotky. Když Klára vystupovala z vozidla před budovou, kde byl zřízen lazaret, slyšela z nedaleké fronty hřmění děl. Jako by někde v dálce duněl hrom. Někde tam leží vojáci v zákopech a svádějí marný boj v neúprosné poziční válce, která jako by neměla konce.

„Pojďte všichni se mnou,“ zaslechla hlas doktora Hagemaiera. „Musíme poodnášet zavazadla a vybavení do budovy.“

Klára popadla kufry, bedny a tašky z korby a odnesla je do vojenské nemocnice. Věděla, co má dělat, pracovala rutinně jako vždy, ale duchem byla nepřítomná. Ve skutečnosti nebyla tady a nebyla ani na panství Benhaim. Necítila potřebu s nikým mluvit a nechtělo se jí ani plakat. Cítila jen otupělost a prázdnotu. Měla pocit, že se v posledních dnech ztratila sama sobě.

Když pak večer ležela na polním lůžku v rozlehlém sále, dlouho hleděla do tmy. Zítra se Albert Benhaim ožení se svou Emilií. A pozítří si Rainer přečte její dopis. Dopis, kterým jejich láska skončí jednou provždy.

*** 

Rainer měl na sobě tmavý oblek a na krku bílého motýlka. Prošel vstupní halou a naposledy zkontroloval, zda je vše připraveno na bratrovu svatbu. Nakoukl do tanečního sálu, přejel zkoumavým pohledem po květinové výzdobě, židlích pro hosty, stojanech pro smyčcový orchestr a po stolku pro církevní obřad. Spokojeně si oddechl. Mohou být skutečně pyšní na to, co zvládli za čtrnáct dní. Dnes je Albertův a Emiliin velký den a vše je připraveno.

Vydal se chodbou k Albertovu pokoji a zaklepal na dveře. Ozvalo se „Dále“, a tak vešel.

„Přicházíš akorát, Rainere,“ řekl Albert. Seděl na invalidním vozíku u umyvadla a díval se do zrcadla. „Můžeš ještě jednou zkontrolovat, jestli mám rovně motýlka?“

Rainer si stoupl za něj, podíval se zkoumavě do zrcadla a uznale přikývl. Pak objal Alberta kolem ramenou a usmál se na něj. „Všechno je dokonalé, Alberte. Vypadáš skvěle.“

„Já se tak i cítím, Rainere. Jsem ten nejšťastnější člověk na světě.“

„A abys zůstal šťastný napořád, dám ti už teď svatební dar.“ Otočil Alberta na vozíku k sobě, vytáhl z kapsy obálku a podával mu ji. „Ze vzduchu a z lásky se dá žít jen omezenou dobu. A protože sis nemohl otevřít advokátní kancelář ve městě, našel jsem nedaleko odsud něco, co můžeme dělat společně.“

Albert otevřel obálku a vytřeštil oči na smlouvu.

„Ty mi nabízíš podíl v tom truhlářství za nádražím?“ divil se. „To je vážně skvělé, Rainere. Bratři Benhaimovi se spolu pustí do truhlařiny.“

„Ano, majitele má nabídka docela zaujala. Už brzy chce jít do důchodu a říkám ti, že my dva z téhle firmičky uděláme pořádný podnik.“

Albert se zatvářil udiveně. „Kdys to všechno stihl? Spal jsi vůbec za poslední dva týdny?“

Rainera potěšilo, že se mu překvapení opravdu povedlo. „Bavilo mě tohle všechno organizovat. A teď už pojď, musíme jít.“

Otevřel dveře od pokoje, popadl madlo invalidního vozíku a tlačil Alberta chodbou do tanečního sálu. Hosté si mezitím posedali na svá místa, v zadní části už čekal pan farář Moser.

„Tak hodně štěstí, bráško,“ zašeptal Rainer Albertovi do ucha a postavil se vedle vozíku jako svědek. Klavírista, kterého si na dnešek najali, spustil úvodní skladbu a Emiliin otec vedl nevěstu sálem až k ženichovi. Za ním cupitaly děti s okvětními lístky. K Albertovi to však netáhlo jen Emilii. Také malý Tobiáš zamířil celý rozzářený ke strýčkovi a obratně vyšplhal na své oblíbené místo na klíně. Chůva okamžitě přiskočila a také Rainer chtěl chlapce sundat, avšak Albert se jen usmál. „Klidně ho nechte.“

Rainer vrhl na Isabell pohled, kterým jasně dával najevo, že to přece říkal, a pak pobaveně pozoroval, jak Tobiáš zvědavě sleduje svatební obřad.

„Myslím, Rainere, že dnes jsi jako svědek úplně zbytečný,“ pronesl Albert s úsměvem, když se rozezněla závěrečná skladba a svatebčané povstali. „Dneska to za tebe vzal Tobiáš.“

„Jsi zkrátka jeho oblíbený strýček,“ odvětil Rainer. Pak se podíval na Isabell, která stála vedle něj, a utrousil:

„Věděl jsem, že ten kluk provede nějakou neplechu. Jenže mě tady nikdo neposlouchá.“

Pak sundal Tobiáše z Albertova klína a podal ho chůvě.

„Myslím, že náš maličký teď potřebuje něco sníst a trošku si odpočinout, Mino.“

Albert a Emilie pak přijímali ode všech gratulace a poté Rainer s Isabell odvedli hosty do parku, kde už stály bohatě prostřené stoly. Rainer se snažil být během oběda a poté u kávy s dezertem dobrým hostitelem i společníkem. Na rodinné fotografii se usmíval do objektivu a večer pak v tanečním sále přistoupil k Albertově manželce a požádal ji o první tanec, aby zahájil taneční zábavu.

„Milá Emilie, smím tě namísto Alberta požádat o první tanec?“ zeptal se švagrové, která okamžitě přijala nabízené rámě, rozzářeně pohlédla na Alberta a nechala se odvést doprostřed tanečního parketu. Rainer tančil s Emilií vídeňský valčík a v myšlenkách zabloudil ke Kláře, se kterou se hodlá za několik dní opět setkat. Bez ohledu na to, jak těžké budou chvíle, kterým bude muset v nejbližší době čelit, udělá vše pro to, aby se jeho sen o životě s Klárou stal skutečností. Když hudba dohrála, přivedl Emilii za šťastným Albertem a pak vyzval k tanci Isabell.

„Děkuji ti za podporu,“ řekl jí. „Bez tebe bych nedokázal svatbu zorganizovat tak rychle.“

„Ale Rainere, už dávno bys měl vědět, že oslavy jsou můj život,“ utrousila vesele Isabell. „Jen se musíš konečně naučit nějaké nové tance. Časy se mění. Víš, moje sestřenice Antonia navrhla, abych s tebou navštěvovala taneční školu ve Würzburgu…“

Přikývl, ale jako vždy, když přišla řeč na Isabellinu sestřenici Antoniu, přestal poslouchat a v myšlenkách se najednou ocitl velmi, velmi daleko.

Celý večer vládla uvolněná atmosféra a hosté se začali postupně odebírat do svých komnat až kolem půlnoci.

Rainer se ještě necítil unavený, a tak se na chvíli stáhl do své pracovny, protože toužil být na chvíli o samotě. Rozsvítil petrolejovou lampičku, nalil si z baru koňak a zrovna se chystal sednout do křesla, když si všiml, že na psacím stole leží velká obálka. Přešel ke stolu, postavil na něj sklenici, sedl si na židli a prohlížel si obálku. Stála na ní jeho adresa, ale odesílatele nenašel. Kdo mu to píše? A proč dopis nepřišel ranní poštou, ale očividně ho přinesl poslíček? Když obálku otevřel a vytáhl z ní obrázky, okamžitě poznal, že jsou od Kláry. Nádherné krajinky, portréty a obrázky panství Benhaim. Ale proč mu to všechno Klára posílá?

Chce ho snad překvapit? Vždyť ji v nejbližší době navštíví, takže by mu je přece mohla dát osobně. Zamračil se, znovu se podíval do obálky a objevil složený papír, kterého si předtím nevšiml. Přepadla ho podivná předtucha a srdce se mu sevřelo, když list rozložil. Nevěřícně si přečetl, co mu Klára napsala. „Odpusť mi.“ Tahle dvě slova zněla tak definitivně. Zasáhlo ho to vší silou. Jen neostře vnímal větu, kterou připsala pod ně: „Nehledej mě, prosím, míříme na frontu.“ Ucítil neskutečnou bolest. Klára, kterou ještě před několika dny svíral v náručí, Klára, jejíž polibek stále cítil na rtech, jeho Klára odešla. Opustila ho. Neexistuje žádná společná budoucnost. Ne, to přece nemůže být pravda, vřelo to v něm. A přesto mu vnitřní hlas říkal, že to pravda je. Klára nechtěla, aby se rozvedl. Cítil to už v parku ve Würzburgu. Znovu si prohlížel obrázky a objevil mezi nimi ty, které zachycovaly útržky z jejich seznámení. Klára nakreslila sebe a jej u brány před panstvím, on vedl koně. Na dalším stáli u kašny ve Würzburgu, kde ji poprvé oslovil. A pak večer na liduprázdné louce v Yprách. Pochopil její vzkaz. Klářiny obrázky a dopis znamenaly rozloučení a fakt, že příběh jejich lásky zůstane navždy jen vzpomínkou. Pálily ho oči. „Ne, Kláro, ty se mýlíš,“ zašeptal si pro sebe. „Tohle nemusel být jenom sen.“ Po chvíli se probral z letargie a došel jako náměsíčný do dětského pokoje, kde spinkal v postýlce jeho adoptivní syn. Podíval se na oddychujícího chlapce. „Ona se vrátí, Tobiáši,“ zamumlal a pohladil svého andílka něžně po ručce. „Klára se vrátí. Možná se nevrátí ke mně, ale k tobě určitě. Budeme tady a počkáme na ni. Náš příběh ještě nekončí.“

KAPITOLA 1 

O tři roky později, léto 1919 

Rainer seděl za psacím stolem ve své pracovně na panství Benhaim a listoval v účetních knihách. Dnes má přijít nový správce. A on se ještě nedostal k tomu, aby dal všechno do pořádku. Podíval se na celý ten chaos před sebou a sklíčeně si povzdechl. Co by si pan Bechthold pomyslel, kdyby mu předal účetnictví v takovém stavu? Otevřel svou účetní knihu a zrovna se chtěl natáhnout pro pero, když se zarazil a místo toho si podal zarámovanou fotografii, která stála na psacím stole. Svatební fotka Alberta a Emilie. Jak je to dlouho? Snímek pořídili v parku, byl na něm bratr na invalidním vozíku a zamilovaně se díval na svou nevěstu. Za Albertem stál otec Johann, který nedávno zemřel, také teta Alisie a on se svou ženou Isabell, jež držela v té době dvouletého Tobiáše v náručí. Za nimi pak hrabě Rudolf von Weysenbrunn a jeho žena Cecílie a také Isabellini rodiče. Isabellin bratr Konstantin poslal omluvný vzkaz a Rainer se musel zamračit, když na něj pomyslel. Bůh ví, že mu švagr nechyběl ani jeden jediný den. Opravdu ne. Zato nemohl dostat z hlavy jiného člověka. Kláru. Když na ni pomyslel, píchlo ho u srdce. „Odpusť mi.“ Tohle mu napsala v dopise na rozloučenou. Ještě pořád to tolik bolelo. Od té chvíle ho tato slova provázela jako vlastní stín.

Rainer vrátil fotografii na místo. Za poslední tři roky se udála spousta věcí. Albert a Emilie se stali hrdými rodiči a jejich Amelie oslavila nedávno dva roky. Válka, v níž s Albertem bojovali na západní frontě, skončila porážkou Německa. Začaly politicky neklidné časy. Loni v listopadu otřásla Německou říší revoluce, kterou zahájila posádka německé flotily, vzepřela se rozkazu vrchního armádního velení, aby se znovu vyplulo do velké ofenzivy proti Anglii. Monarchie byla svržena a zvláštní vydání v těch dnech doslova přetékala zprávami o císařově útěku z Berlína do nizozemského exilu. Byla vyhlášena republika, letos v lednu proběhly první volby do parlamentu, který zasedal ve Výmaru, a před několika dny byla přijata ústava. Německo se stalo parlamentní demokracií.

Rainer se zrovna vrátil k účetní knize, když tu se rozlétly dveře a do místnosti vešla Isabell. Měla na sobě šaty podle poslední módy a dokonalý účes. Byla krásná jako vždy, jako by vypadla ze stránek nějakého módního žurnálu.

„Tak tady jsi,“ pronesla překvapeně a uvelebila se v jednom z křesel vedle psacího stolu. „Neviděla jsem tě u snídaně, byla jsem teď dokonce naproti ve fabrice a ptala jsem se po tobě, ale řekli mi, že jsi dnes vůbec nepřišel.“ Fabrika, jak Isabell označovala Výrobu nábytku bratří Benhaimových, přičemž slovo fabrika vyslovovala poněkud opovržlivě, se specializovala na ruční výrobu nábytku. Manufakturu vybudoval Rainer během tří let společně s bratrem Albertem. Vlastně jen uskutečnili jeho dávné přání a rozšířili místní truhlářství.

„Dodnes nechápu, proč sis na krk pověsil takové závaží, Rainere. Fabriku. Vždyť jsi měl dost práce s panstvím.“

„Ale chápeš, Isabell. Víš moc dobře, že Albert utrpěl válečné zranění a byl v té době upoután na invalidní vozík, takže potřeboval práci někde poblíž, i když teď dělá s novou protézou velké pokroky. Díky firmě můžeme využít spoustu dřeva z našich lesů a nabídnout práci hromadě lidí v okolí. I doba se změnila, už se přece nemůžeme spoléhat jen na příjmy z panství. Statky v poslední době kvůli mizerné úrodě a válečné ekonomice téměř nic nevynášejí a taky klesla cena dřeva. Musíme myslet na naši budoucnost a taky na budoucnost našeho syna.“

„A náš společenský život má jít stranou? Vždyť nemáš čas na žádné společenské akce, na všechny plesy a oslavy chodím sama, jako bych byla nějaká válečná vdova. A taky bych moc ráda zase jednou zajela do jednoho z těch hezkých letovisek u Baltského moře.“

„Vidíš, a právě proto jsem dnes tady a čekám na nového správce, takže ještě musím dát do pořádku účetní knihy.“

„A ty si myslíš, že když zaměstnáš správce, budeš mít zase víc času na společenské akce?“ Isabell se skepticky zamračila. „Tomu bych se vážně dost divila.“

Rainer se zády opřel do židle. Musel jí dát za pravdu. Poslední tři roky byl doslova zavalený prací, protože kromě rozšiřování manufaktury na výrobu nábytku prováděl ještě rozsáhlou přestavbu panství. Pro Alberta vybudovali přístavbu, do níž se mohl snadno dostat na invalidním vozíku. Rozhodnutí zaměstnat na panství nového správce sice učinil kvůli tomu, aby měl zase více volného času, ale měl tím na mysli spíše dlouhé vyjížďky na koni a výlety se synem než pozvánky do Weysenbrunnu, rodného sídla Isabelliných rodičů. Zatím však ani nenabyl dojmu, že by ho Isabell během svých častých návštěv rodičovského sídla postrádala.

„Tak se prostě nechej překvapit, Isabell. Jistě s tebou zajdu i na nějaký ten ples.“

Podíval se na nástěnné hodiny. Páni, jak ten čas letí.

„Proč jsi mě vlastně hledala?“ zeptal se a natáhl se pro hromádku faktur, které ještě nestačil zapsat do účetní knihy. Isabell poslouchal jen na půl ucha, protože si byl víceméně jistý, že teď bude následovat nějaká historka o návštěvě švadleny nebo zahradníka, což ho opravdu příliš nezajímalo.

„Potřebovala bych šoféra,“ odvětila Isabell. „Sestřenka Antonia mě požádala, zda bychom se nemohly sejít ve Würzburgu a zajít spolu do jednoho z těch nových kadeřnických salonů. A na co máme auto, už déle než rok? Je to mnohem pohodlnější než cesta vlakem.“

„Nechodí tě sem stříhat nějaká žena z vesnice? Copak už s ní nejsi spokojená?“ utrousil Rainer, krátce na ni pohlédl a nadále zaznamenával do účetní knihy fakturované částky.

„Rainere, tady přece nejde jen o nějaké ostříhání vlasů. Víš, já se chci nechat ostříhat nakrátko.“

Teď Rainer přece jenom zvedl oči od účetnictví.

„Nakrátko?“

„Nakrátko.“

Podíval se na Isabell, která měla své dlouhé světlé vlasy jako obvykle elegantně vyčesané nahoru, a snažil si ji představit s krátkými vlasy. Nešlo to. „Jak moc nakrátko?“

Isabell si přiložila ruku těsně pod bradu a provokativně se na něj podívala. Tenhle pohled znal. Znamenalo to asi tohle: Nezáleží na tom, co teď řekneš, já si to stejně udělám po svém. „Takhle.“

Když zachytila Rainerův překvapený výraz, zasmála se. „To je teď moderní, Rainere. Všimla jsem si toho trendu už na jarním plese u rodičů, který se koná každý rok. Určitě jsi tehdy viděl Beatrice, tu Antoniinu kamarádku.“

Rainer, který vzpomínku na jarní slavnost ve Weysenbrunnu už dávno vymazal z paměti, protože představovala nekončený sled formálních rozhovorů, přípitků a nervy drásajících tanců, si žádnou Beatrice nevybavoval, nemluvě o jejím účesu. Významně však přikývl, poněvadž doufal, že se tak vyhne podrobnému popisu oné neznámé. „No jistě, Beatrice. Ano, skutečně měla krátké vlasy,“ odvětil.

„Tak vidíš,“ rozzářila se Isabell. „Jestli sis toho všiml dokonce i ty, tak to už o něčem svědčí. No a přesně takhle se nechám ostříhat.“

Rainer se znovu podíval na hodiny.

„Dobrá, takže co se toho šoféra týče, požádej Oskara, prosím. Dnes mu dám volno, odveze tě do Würzburgu. Je to ten nejlepší řidič, jakého znám. Samozřejmě kromě mě.“

„Úžasné.“ Isabell vstala z křesla a podala si kabelku.

„Takže se uvidíme večer, miláčku,“ pronesla rozverně a opustila pracovnu.

Rainer se zrovna začetl do výkazu výnosů z pronájmu, když tu se rozlétly dveře podruhé a do místnosti se vřítil malý kluk.

„Už jsou na světě. Tati, musíš jít se mnou, oni už jsou na světě,“ vykřikl nadšeně, oběhl psací stůl a chytl Rainera za ruku.

„Počkej chvíli, Tobiáši,“ pronesl Rainer s úsměvem, posadil si pětiletého chlapce na klín a pohladil ho po hlavě.

„Prozradíš mi, kdo už je na světě?“

Klučina se k němu otočil a nechápavě na něj pohlédl tmavýma očima. „Kdo asi, táto? Přece ti králíčci.“

Jak jen na to mohl zapomenout, když Tobiáš už několik dní nemluví o ničem jiném?

„Jestli je to tak, budeme se na ně muset jít okamžitě podívat.“

Rainer se nechal odtáhnout za ruku z pracovny, vyšel se synem z domu a následoval ho přes dvůr až do stájí. Došli k dřevěné ohrádce v nejvzdálenějším rohu dvora, kde na slámě poskakoval nejméně tucet králíčků různé velikosti.

„Vidíš je?“ zeptal se Tobiáš a vyškrábal se po prkenné ohradě, aby měl lepší výhled. „Tam vzadu v rohu.“ Bezděčně ztišil hlas, aby zvířátka nevyplašil. Rainer pohlédl na hnízdo na hromádce slámy, kde se něco hýbalo.

„Chtěl bych vědět, kolik jich je,“ zašeptal Tobiáš.

„Budeš si muset ještě pár dní počkat, než budou moct vylézt z pelíšku. Jsou ještě slepí a potřebují klid,“ pronesl Rainer stejně tiše.

„A nemohl bych je ukázat tomu klukovi?“

„Jakému klukovi?“

Tobiáš Rainera znovu počastoval nevěřícným pohledem.

„Jakému asi? Tomu klukovi, který dneska přijde. S panem správcem. Říkal jsi přece, že má stejně starého syna a že pak budou bydlet s ním a s babičkou v domku pro správce tady na našem panství.“

„Tobiáši, já jsem sice říkal, že nový správce má dítě, ale netvrdil jsem, že je to chlapec.“ Hrome, proč se na to pana Bechtholda při přijímacím pohovoru nezeptal? Rainer se zlobil sám na sebe.

„Bylo by to tak hrozné?“

„Tati, holka? Vzpomeň si na Ernestinu a Eugeniu ve Weysenbrunnu. Ty dvě jsou fakt příšerné.“

Tobiáš už nestihl odpovědět, protože zaslechl, jak na nádvoří zaržáli koně.