Michael Robotham 

Až budeš moje 

Originální název: When You Are Mine 

Vydáno u Sphere, Londýn 2021 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Bookwrite Pty 2021 

The moral right of the author has been asserted. 

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental. 

All rights reserved. 

Translation © Martina Williams Buchlová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2343-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-2344-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Pro Tonyho Dohertyho 

Kniha první 

Zhasni mi oči, dál tě uvidím. 

Zacpi mi uši, dál tě uslyším. 

Dostanu se k tobě i bez nohou 

A bez úst se zapřísahám na tvé jméno.

RAINER MARIE RILKE 

1 

Když jsem spatřila svou budoucnost, bylo mi jedenáct. Stála jsem u prostředních dveří dvoupatrového autobusu, když v horním patře vybuchla nálož a odloupla střechu, jako by nějaký obr vzal otvírák na plechovku s broskvemi. V jednu chvíli jsem se držela tyče a hned potom jsem letěla vzduchem a viděla nebe, potom zemi, potom nebe. Kolem mě prosvištěla noha. Kočárek. Milion skleněných střepů blýskajících se na slunci.

Dopadla jsem na chodník a všude kolem mě padaly různé úlomky a části lidských těl. Když jsem zamžourala tím prachem vzhůru, přemýšlela jsem, co jsem dělala v autobuse pro turisty, protože přesně tak bez střechy vypadal. Byli tam ranění. Umírající. Mrtví. Vyplivla jsem malé kamínky, které mi skřípaly mezi zuby, a pokoušela se vybavit si, kdo stál vedle mě. Potetovaná holka s bílými sluchátky v uších pod fialovými vlasy. Matka s batoletem v kočárku. Na bočním sedadle seděly dvě staré paní a dohadovaly se o ceně lístků do kina. Chlápek s hipsterským plnovousem si nesl kytarové pouzdro ozdobené nálepkami z celého světa.

Za normálních okolností bych byla v 9:47 ve škole, ale byla jsem objednaná na ORL, kde mi měl nějaký odborník sdělit, proč tolik trpím na záněty dutin. Zjevně mám úzkou dutinu nosní, což je pravděpodobně genetické, ale ještě jsem nevymyslela, komu to dávat za vinu.

Jak jsem tam ležela na ulici, objevila se nade mnou mužská tvář a zůstala tam zavěšená. Mluvila na mě, ale nevydávala žádné zvuky. Odezírala jsem mu ze rtů.

„Krvácíš?“

Podívala jsem se na svou školní uniformu. Moje modrobílá kostkovaná halenka byla celá od krve. Nevěděla jsem, jestli je moje.

„Kolik ti ukazuju prstů?“

„Tři.“ Odešel.

Kolem mě byly rozbité výlohy, které chodník i silnici pokropily skleněnými diamanty. Nedaleko ležel holub, buď ho to srazilo z oblohy, nebo se mu leknutím zastavilo srdce. Prach se usadil a všechno pokryl tenkou šedou vrstvičkou. Když jsem se později uviděla v zrcadle, měla jsem pod očima bílé čáry, stopy po slzách.

Jak jsem tam seděla na kraji silnice, pozorovala jsem mladou policistku, která se pohybovala mezi raněnými. Konejšila je. Utěšovala. Objala dítě, které přišlo o matku. Potom přišla i ke mně a usmála se. Měla kulatou tvář, zářivě bílé zuby a vlasy schované pod čepicí.

Přestalo mi zvonit v uších. Z jejích úst se vyhrnula slova.

„Jak se jmenuješ, zlatíčko?“

„Philomena.“

„A příjmení?“

„McCarthyová.“

„Jsi tu sama, Philomeno?“

„Jsem objednaná k doktorovi. Přijedu pozdě.“

„To mu nebude vadit.“

Policistka mi dala láhev vody, abych si mohla z úst vypláchnout prach. „Za chvilku se vrátím,“ řekla a pokračovala v prohlížení raněných. Byla jako jedna z těch postav z katastrofických filmů, jež jakmile se objeví na plátně, hned víte, že to budou hrdinové. Všechno na ní bylo klidné a sebejisté a dávala nám tak najevo, že to přežijeme. Londýn to přežije. Všechno nebylo ztracené.

Teď, když o šestnáct let později stojím před zrcadlem, si na tu policistku vzpomenu a přeju si, abych se jí tenkrát zeptala na jméno. Často myslím na to, že na ni někde narazím a poděkuju jí za to, co udělala. „Kvůli vám jsem se stala policistkou,“ řekla bych. „V dětství jste byla moje hrdinka.“

Při té myšlence se zasměju a zadívám se na svůj odraz. Potom se zašklebím, což by mělo předcházet vráskám, ale vypadám, jako by mi přetékal močový měchýř. Moje matka na tahle obličejová cvičení nedá dopustit a doporučuje je všem klientkám ve svém salonu krásy, z nichž většina jsou postarší ženy, které se zoufale snaží udržet svou krásu, zatímco jejich manželé si bez starostí můžou stárnout elegantně nebo neelegantně a klidně se na sebe vykašlat.

Nakloním se blíž k zrcadlu a zamyslím se nad svým obličejem, který – když si vytáhnu vlasy nahoru do drdolu – má tvar srdce. Mám šedé oči, rovný nos a až moc velký spodní ret, do kterého Henry rád kouše, když se líbáme. Moje obočí jsou spíš jako sestry než vzdálené sestřenice, protože k nim odmítám připustit matku s jejími pinzetami a tužkami.

Dnes mám ranní směnu, začíná v sedm. Henry je pořád v posteli. Když spí, vypadá jako chlapeček, tmavé vlasy rozcuchané a neupravené a jednu paži přes oči, protože nemá rád, když ho probudí světlo z koupelny. Henry by mohl spát za národní tým. Prospal by druhou světovou. A nevadí mu, když přijdu domů pozdě a přimáčknu svoje studené nohy k jeho vyhřátým. Musí to být láska.

Zalétnu pohledem k telefonu. Ještě není ani šest hodin a už mám šest hlasových zpráv, všechny od nevlastní matky, Constance. Normálně Constance neříkám nevlastní matka, protože k sobě máme věkově tak blízko, z čehož je mi trapněji než jí. A otci není trapně vůbec. Stalo se z něj pěkné klišé – vzal si svou sekretářku.

Přehraju si první zprávu.

Philomeno, zlato, dostalas tu pozvánku? Neodpovědělas. Oslava je od neděle za týden. Dorazíš? Prosím, řekni, že ano. Pro Edwarda by to tolik znamenalo. Víš, že je na tebe tak pyšný… a přeje si… Nedořekne to. Bude mu šedesát a chce, abys byla u toho. Jsi pořád jeho oblíbená, to víš, navzdory všemu.

„Navzdory všemu,“ odfrknu si a přepnu na další zprávu.

Philomeno, zlatíčko, prosím, přijď. Budou tam všichni. Samozřejmě přiveď Henryho. Jmenuje se tak? Nebo je to Harry? Jsem na jména strašná. Odpusť mi. Počkej, podívám se. Tady jsem si to někde… napsala… ano, tady. Henry. Přiveď Henryho. Žádné dárky. Za dva týdny v neděli od čtyř.

Constance má uhýkaný nóbl hlas, v jehož podání všechno zní jako „já, rá, há, ná, já.“ Je vnučkou nějakého vévody nebo lorda, který v předchozí generaci prošustroval rodinné jmění a „nemá ani na nočník“, podle mých strýčků, kteří jí za jejími zády říkají „vévodkyně.“ Henry se zavrtí. Objeví se jeho hlava. „Kolik je hodin?“

„Skoro šest.“

Zvedne peřinu a nahlédne pod ni. „Mám tu pro tebe dárek.“

„Na to je pozdě.“

„Vrať se do postele, prosím.“

„Propásls příležitost.“ Zaúpí a schová si hlavu.

„Taky tě miluju,“ zasměju se.

Venku začne zuřivě štěkat pes. Naše sousedka, paní Ainsleyová, má Jack Russel teriéra jménem Blaine, který štěká na každé vrznutí a zakašlání a projíždějící auto. Stěžovali jsme si, ale paní Ainsleyová vždycky změní téma a začne mluvit o vandalech nebo drobné kriminalitě v naší ulici, které jsou jen dalším důkazem, že se společnost rozpadá a nejsme v bezpečí ani ve vlastních postelích.

Z ulice Marney Road je to na stanici metra Clapham Common osmnáctiminutová procházka kolem sportovišť a skate parku. Mám na sobě „polouniformu“ s vlasy sepnutými v drdolu. Na cesty do práce a z práce nesmíme být v plné uniformě. Čas od času nějaký politik navrhne tuto praxi změnit se slovy, že policisté by měli být viditelnější, aby se víc předcházelo zločinu. Vyrazit do ulic. Přiložit ruku k dílu.

Dokážu si představit, jak by moje ranní dojíždění vypadalo, kdybych na sobě měla uniformu. Náhodní kolemjdoucí by si mi stěžovali na děti, co si dávají nohy na sedačky nebo si pouští hudbu moc nahlas. Dozvěděla bych se o jejich sousedovi, který netřídí odpad tak, jak by měl, nebo má psa, co jim neustále dělá bobky na předzahrádce. Kdyby se opravdu něco stalo, jak bych si bez vysílačky mohla zavolat o posily? A kdybych někoho zatkla, kam bych toho pachatele odvedla? Dostala bych přesčas? Poděkoval by mi někdo?

Nastoupím do metra na lince Northern Line, dojedu šest zastávek do stanice Borough a za další dvě minuty dojdu na policejní stanici v Southwarku. Cestou si ještě koupím kafe ve Starbucks naproti přes ulici. Hubený barista se jmenuje Paolo a zatímco presuje, napařuje, pění a nalévá, nepřestává u toho brebentit. Nabízí dámám „extra smetanu“ nebo „lepkavou koblihu“ a podává to jako sexuální návrh. Jeho bratr obsluhuje sendvičovač a příležitostně si taky přihodí nějakou průpovídku.

Zatímco čekám na svou objednávku, myslím na svého otce a oslavu jeho šedesátin. Šest let jsem s ním nemluvila a devět jsem s ním nebyla v jedné místnosti. Pamatuju si na to poslední setkání. Jamie Pike, ten nejvíc cool kluk, jakého jsem znala, mi u nás v obýváku šátral v kalhotkách. V jednu chvíli měl ruku v mých spoďárech a choval se, jako by mu tam spadly peníze, a hned potom vletěl zády do starožitné komody a pamětní talíř ze svatby Williama a Kate se svalil z podstavce a roztříštil se na zemi vedle něj.

Můj otec Jamieho vyvedl z domu a mluvil na něj tak ostře, že se na mě ten kluk už nikdy ani nepodíval. O pár let později jsem na něj narazila v kině na Leicester Square a on doslova utekl. Možná pořád ještě utíká, nebo se schovává pod postelí, nebo kontroluje, jestli má zamčeno. Můj otec má jistou reputaci. Obklopují ho mýty a legendy, spousta z nich násilná a snad přehnaná, ale většina se pronáší jen šeptem v potemnělých zákoutích, protože nikdo nechce zjistit, kolik je na nich pravdy.

Jamie Pike není tím důvodem, proč jsme se s otcem odcizili. Odlišnými cestami nás poslal rozvod mých rodičů. Já jsem se rozhodla žít s matkou. A táta se rozhodl, že mu na tom nezáleží, nebo ne dost na to, aby o mě bojoval.

Ano, posílá mi dárky k narozeninám a Vánocům a chabě mi nadbíhá, ale od někoho, kdo mi zlomil srdce, toho očekávám víc. Chci, aby škemral. Chci, aby trpěl.

Když jsem si podala přihlášku k Metropolitní policii, musela jsem tam vyjmenovat všechny známé zločince, na něž mám nějakou vazbu. Napsala jsem tam svého otce a tři strýčky. Dívala jsem se, jak si náborový inspektor pročítá mou přihlášku, a měla jsem pocit, jako by někdo z místnosti vysával kyslík. Zasmál se, myslel si, že to je vtip. Podíval se za mě, jestli tam není skrytá kamera nebo někdo, kdo mě do toho navedl. Když mu došlo, že to myslím vážně, jeho rozpoložení se změnilo a ze mě najednou už nebyla kandidátka se silným CV a prvotřídním titulem, ale liška, která si žádá o povolení nastěhovat se do kurníku a zařídit si tam bufet s grilovanými kuřaty. Jeho tvář změnila barvu. „Praní špinavých peněz. Násilné vymáhání dluhů. Vydírání. Krádeže. Vaše rodina je morem tohoto města. To vážně navrhujete, abych vám dovolil sloužit u policie?“

„Nemůžu nést zodpovědnost za minulé činy členů svojí rodiny,“ ocitovala jsem ze směrnice.

„Nepoučuj mě, děvče,“ řekl inspektor.

„Byla bych radši, kdybyste mi neříkal ‚děvče‘, pane.“

„Cože?“

„Už nejsem dítě.“ Zase ta moje pusa.

Mou přihlášku zamítli. Přihlásila jsem se znovu. Další zamítnutí. Pohrozila jsem jim žalobou. Musela jsem to zkusit čtyřikrát, než jsem dostala místo na Hendonu, kde na mě instruktoři byli tvrdší než na kohokoli z ostatních rekrutů, rozhodnutí, že mě buď vyhodí, nebo přimějí odejít sama. Moji spolužáci nechápali, proč si zrovna mě vybrali pro tak brutální zacházení. O svém otci jsem nikomu z nich neřekla. McCarthyová je celkem běžné příjmení. V Anglii je nás dvacet osm tisíc a v Irsku skoro taky. V takovém davu se jedna osoba dokáže schovat. Klidně i zmizet, kdyby jí to její otec dovolil.

Na policejní stanici v Southwarku se převléknu do uniformy s plnou výbavou: taktická vesta, opasek, ramenní vysílačka, osobní kamera, teleskopický obušek, plechovka slzného plynu a dvoje pouta. Můj drdol se mi úhledně vejde pod buřinku připomínající policejní čepici, takže se její štít nesklání dolů a nebrání mi ve výhledu. Tuhle uniformu miluju. Mám v ní pocit, že si mě lidi váží. Že mě potřebují.

Ačkoli měřím jen sto šedesát pět centimetrů, konfrontace mě neděsí. Dva večery v týdnu a někdy i o víkendech vyučuju karate na akademii Chestnut Grove ve Wandsworthu. Umím zblokovat ránu i správně spadnout. Důležitější je ale to, že dokážu přečíst situaci a zachovat klid pod tlakem. Karate se nevěnuji proto, že bych nevěřila lidem nebo se bála světa. Líbí se mi ta disciplína, lepší fyzická kondice a to, jak se mi díky němu zrychlují reakce. V hlídkové místnosti se na ranní briefing sejde dvacet policistů. Seržant naší sekce, Harry Connelly, má polovojenské držení těla a jeho pas nese váhu navíc, která mu tlačí na knoflíky. Je třeba převzít pár úkonů po noční směně. Hlídání na místech činu. Doprovod vězňů k soudu. Dohled nad potenciálním sebevrahem v nemocnici.

Pár soudních příkazů čeká na vyřízení.

„V noci došlo k potvrzenému výskytu Terrence Johna Fryera, násilného uprchlíka hledaného za užívání, distribuci a výrobu drog. Pokoušel se vloupat do domu svojí přítelkyně v Balhamu. Máte jeho fotografii. Je nebezpečný. Pokud ho uvidíte, zavolejte si o posily.“

Papírování a ověřovací hovory jsou zhoubou policejního života. Každá SK (snůška keců) od UO (ustaraného občana) vygeneruje zprávu a reakci. Formuláře v trojité kopii. Výpovědi. Aktualizace. Domlouvání s dalšími policisty.

„Dobrý ráno, parťačko,“ řekne policejní konstábl Anisha Kohli a srovná se mnou krok.

Kohli má přezdívku „Nish“ a je miláčkem naší stanice. Je vysoký, štíhlý a má kůži jako mléčná čokoláda. Narodil se v East Hamu a v Indii nikdy nebyl, ale stejně ho neustále někdo bombarduje otázkami na domluvené sňatky, kasty a kriket.

„Proč se ke mně lidi chovají, jako bych včera vystoupil z lodi?“ zeptal se mě jednou.

„Protože vypadáš jako bollywoodská hvězda.“

„Ale já neumím zpívat, tančit ani hrát.“

„Jo, ale tvářičku na to máš, bejby.“

Nafasujeme hlídkový vůz, který nesmrdí ani močí, ani zvratky. Za to jsem vděčná. Nish se posadí za volant a já vysílačkou zavolám na dispečink. Naše první vyjížďky budou k nahlášenému vloupání v Brixtonu a sérii vozidel poškozených vandaly poblíž vlakového nádraží Peckham. S Nishem se nám hezky spolupracuje. Instinktivně vždycky víme, kdo by měl převzít otěže při výsleších svědků. Někteří ze zkušenějších policistů si nejsou jistí, jak se chovat k policistkám, ale už se to zlepšuje. Teď už je jeden ze čtyř policistů žena a ve vedení je ten poměr ještě vyrovnanější.

Dopoledne je různorodou směsicí případů – řešíme různé nehody, vloupání, jednu kradenou kabelku, kterou oběti vytrhl někdo na vespě, a pak pacienta s demencí, ten se ztratil z pečovatelského domu. Nikdo na hlídce nikdy neřekne „dneska je klid“, protože se má za to, že to přináší smůlu, jako když herec vysloví jméno „skotské hry“.

Po třech letech si můžu v hlavě vykreslit mapu jižního Londýna podle zásahů, s nimiž jsem měla co dočinění. Tady na rohu někdo srazil člověka autem a ujel. Z téhle budovy skočil sebevrah. Na tomhle prázdném bloku někdo zapálil auta. Některá místa jsou slavnější, nebo spíš nechvalně proslulejší než jiná. A některé z těch zločinů jsou tak šokující, že se jména jejich obětí vpálila do historie města: Damilola Taylorová. Stephen Lawrence. Rachel Nickellová. Jean Charles de Menezes. Většina lidí se podívá na Londýn a vidí památky. Já vidím znetvořené, zlomené a závislé lidi, vidím očité svědky a nevinné kolemjdoucí, vidím pozůstalé.

V poledne kupuju v dodávce kousek od London Bridge kafe, když nám z dispečinku přijde zpráva o probíhajícím domácím incidentu. Sousedka slyšela ženský křik. Adresa je v jednom z nově zrekonstruovaných skladišť poblíž tržiště Borough Market. Nish vyjede do proudu aut a na okamžik zapne sirénu, aby si vyklidil křižovatku. Podívá se na hodiny na přístrojové desce. „Ti začali nějak brzo.“

Nish stiskne tlačítko zvonku. Z interkomu se ozve sousedka a pustí nás dovnitř. Čeká ve čtvrtém patře, postarší černoška v jasně barevném kaftanu a papučích. Kotníky má stejně široké jako chodidla.

„Paní Greggová?“ zeptám se.

Přikývne a ukáže dál do chodby. „Teď už je neslyším. Možná ji zabil.“

„Kdo tam bydlí?“ zeptám se.

„Mladá ženská. Ten přítel si chodí, jak chce.“

„Ten byt jí patří?“

„Majitel pracuje v Dubaji. Pronajímá ho.“

„Říkala jste, že jste slyšela křik,“ řekne Nish.

„A rány, jak se něco rozbíjí. Ona křičela a on jí nadával.“

„Slyšela jste od nich hádky už někdy dřív?“ zeptám se.

„Nic takhle hrozného.“

„Dobrá. Vraťte se dovnitř.“

Zaujmeme pozice po stranách dveří. Mám jednu ruku na obušku a nohy pevně zapřené do země. Nish zaklepe. Zevnitř se ozvou tlumené hlasy. Zaklepe znovu. Vyhákne se řetízek. Otočí zámek. Objeví se ženská tvář. Ke třicítce. Tmavé vlasy. Hezká. Vyděšená.

„Dobrý den, jak se vám daří?“ zeptám se.

„Dobře.“

„Dostali jsme hlášení o rušení klidu, sousedi slyšeli rozrušený ženský hlas. To jste byla vy?“

„Ne.“

„Kdo další je s vámi v bytě?“

„Nikdo.“

Nish strčil jedno chodidlo do dveří, aby jí je zabránil zavřít.

„Můžeme dovnitř?“ zeptám se.

„Asi máte špatnou adresu,“ řekne. „Mně nic není.“

„Jak se jmenujete?“

„Tempe.“

„To je odvozené od Temperance?“

„Ne, je to místo… z řecké mytologie. Údolí Tempe.“

„A co vaše příjmení?“

„Proč?“

„Je to něco, na co se vás musíme zeptat.“

Tempe stočí pohled do strany.

„Kdo další tu bydlí?“ zeptá se Nish.

„Můj přítel. Pracuje v noci. Spí.“

„Říkala jste, že jste sama.“ Zaváhá, přistižená při lži.

„Mohla byste ty dveře otevřít trochu víc?“ zeptám se.

„Proč?“

„Musíme si ověřit, že jste v pořádku.“

Tempe je pomalu otevře a odhalí tak oteklé levé oko zalité krví a rozseknutý ret, který jí zkřivil ústa. Dokonce i s tou poškozenou tváří mi připadá povědomá a já přemýšlím, jestli jsem se s ní už nemohla někdy setkat.

„Co se vám stalo s tváří?“ zeptám se.

„Byla to nehoda.“

Její pohled znovu sjede doleva. Někdo stojí za dveřmi.

Pokývnu tím směrem a ústy bezhlesně naznačím: „Je tam?“

Tempe přikývne.

Zvednu si ruku k uchu, jako bych poslouchala. Další pokývnutí.

„Možná byste měla svého přítele jít probudit a říct mu, že jsme tady,“ řekne Nish hlasitěji.

„Ne. Prosím. Jsem v pořádku. Doopravdy.“

Pokouší se dveře zavřít, ale Nish v nich má nohu a tlačí proti ní. Tempe vycouvá. Předek šatů má od krve a její ret vypadá, jako by jí pod tu rozseknutou kůži někdo všil velkou kuličku.

Zpoza dveří vystoupí muž a strčí Tempe za sebe. Je bez trička a bos, na sobě má jen šedé tepláky, které mu visí nízko na bocích. Těsně po čtyřicítce. Usmívá se.

„Jak vám mohu pomoct, důstojníci?“

„Dostali jsme hlášení o křičící ženě,“ řekne Nish.

„Křičící? Ne. To muselo být z televize.“

„Ta mladá dáma je zraněná.“

„To byla nehoda. Naběhla na dveře.“

„Jak se jmenujete, pane?“

„Tam bych nezacházel,“ řekne muž, který má na rameni vytetovaného římského centuriona a na hrudi a břiše jizvy. „Jsem policajt, dobře? Tohle je jedno velký nedorozumění.“

Zalétnu pohledem k Nishovi, aby mi naznačil, jak dál, ale v jeho postoji se nic nezměnilo. Požádá muže, aby ustoupil.

„A proč?“

„Moje kolegyně si s Tempe promluví o samotě. Vy tu zůstanete se mnou.“

„To nebude nutné.“

„Má oteklé oko a rozseknutý ret.“

Projdu kolem muže, který natáhne ruku, aby zahradil dveře. Protáhnu se pod ní.

„Nemáte povolení. Znám svoje práva,“ stěžuje si.

V předsíni je na zemi rozbitá miska a na zdi šmouha od krve. Tempe je v obývacím pokoji, sedí na pohovce s bradou na kolenou. Našla v mrazáku sáček s mraženým hráškem a tiskne si ho ke straně hlavy. Má dlouhá štíhlá chodidla, která mají u palců mozoly od bot na vysokých podpatcích.

Její přítel se pořád dohaduje s Nishem.

„Co se stalo?“ zeptám se.

„Naštvala jsem ho.“

Její přízvuk je ze severního Irska. Možná Belfast, ale měkčí. Je o pět centimetrů vyšší než já se světle zelenýma, mandlovýma očima. Znovu mám pocit, jako bych ji odněkud znala, ale nedokážu ji zařadit.

Zvenku, kde pokračuje hádka, k nám doléhají hlasy.

Rozptýlím Tempe otázkou.

„Bydlíte tady?“ Přikývne.

„Je nájemní smlouva na vaše jméno?“

„Ne.“

Tempe odloží mražený hrášek. Levé oko má skoro úplně zavřené.

„Můžete mít zlomenou lícní kost. Měla byste si nechat udělat rentgen. Odvezu vás do nemocnice.“

„To on nedovolí.“

„Bude muset.“

Vyfotím si její tvář. „Zvedněte bradu.“ Udělám další fotku. „Stáhněte si vlasy dozadu.“ A další.

„Nějaké další modřiny?“

„Ne.“

„Převlékněte se. Tyhle šaty dejte do igelitového sáčku.“

„Proč?“

„Jako důkaz.“

„Já ho nebudu žalovat.“

„Dobře, ale stejně vás odvezu do nemocnice.“

Tempe odejde do ložnice a já se rozhlédnu po bytě, který je vkusně zařízený, i když všechno vypadá, jako by to bylo naaranžované v obchodě s nábytkem, v jednom z těch míst, kde dávají na police makety knih a do minibaru prázdné láhve od vína. Nejsou tu žádné osobní předměty jako fotografie nebo suvenýry nebo drobnosti. Nic, co by vytvářelo nějaký znatelný osobní otisk nebo dodalo vhled do jeho obyvatel.

Tempe si odkašle. Stojí ve dveřích v cudných vlněných šatech s volným rolákem. Vezme si ze stolu kabelku a ujistí se, že má telefon.

„Co váš pas?“

„Proč bych ho měla potřebovat?“

„Je dobré mít doklad totožnosti – pro případ, že byste se sem nevracela.“

„Já se sem vrátím,“ řekne neústupně.

Když vyjdeme do předsíně, chytím ji za předloktí.

Nish se pořád ještě dohaduje s jejím přítelem.

„Proč si pořád něco zapisujete? Už jsem vám řekl, že se nic nestalo.“

„Proč má ta mladá dáma na šatech krev?“

„Byla to nehoda.“

„Jo, to pořád opakujete.“

„Nebudete to hlásit. Jsem detektiv seržant ze Scotland Yardu. Oddělení rozvědky.“

Nish zní míň sebejistě než předtím. „Budu potřebovat vaše jméno.“

„Běžte do prdele!“

Tempe se ho pokusí obejít, ale její přítel ji chce popadnout za vlasy. Srazím jeho paži do strany a strčím Tempe za sebe, potom zpevním postoj s jednou nohou vepředu a jednou vzadu. Ruce mi připraveně visí u boků. Tentokrát po mně skočí. Svižně ustoupím zpátky a předvedu mu příčný blok zezdola s otevřenou dlaní.

Najednou se po mně hněvivě ožene pěstí, ale já jeho útočící paži popadnu zevnitř a sama ho uhodím pěstí do čelisti. Skrčím se na koleno a podrazím mu nohy, spadne na záda, tak ho přetočím na břicho a zkroutím mu paži k mezi lopatky.

To všechno se stane tak rychle, že Nish ani neměl čas vytáhnout z opasku svůj taser nebo obušek. Vyháknu si od pasu pouta a zacvaknu mu je na zápěstí.

„Zatýkám vás za napadení policisty. Nemusíte nic říkat. Ale jestli teď nezmíníte něco, co později použijete na svou obhajobu, soud by se mohl rozhodnout, že vaše mlčení v té věci posiluje obžalobu proti vám…“

Muž má na zubech krev. „Skončili jste! Oba jste v prdeli!“

„… všechno, co řeknete, bude předmětem záznamu, který může posloužit jako důkaz, pokud stanete před soudem.“

„Jsem detektiv seržant Darren Goodall. Chci svého odborového zástupce.“

Zalétnu pohledem k Nishovi, který si dělá poznámky, ale vypadá ochromeně. „Můžeš mu zajistit převoz na stanici? Odvezu Tempe do nemocnice.“

Přikývne.

Když vedu Tempe k výtahu, cítím se klidně, skoro beztížně.

Goodall za ní řve: „Ani slovo! Drž ten zkurvenej jazyk za zuby!“

Ve výtahu se Tempe přilepí ke zdi se zrcadlem a obejme svoje hubené tělo pažemi.

„Jak jste to udělala?“ zašeptá.

„Co?“

„Povalila jste ho jako… jako…“ Nemůže vymyslet to správné slovo. „Byl dvakrát těžší než vy. Bylo to jako z nějakého filmu. Kolik měříte? Sto sedmdesát? Vážíte tak šedesát kilo.“

„Když se zadaří,“ zasměju se, adrenalin se začíná odplavovat.

„To vás učí u policie?“

„Ne.“

„Byla jste tak rychlá. Jako byste přesně věděla, co se chystá udělat, než to udělal.“

„Věděla jsem, že je pravák.“

„Jak?“

„Je to ta ruka, kterou vás zbil.“

Tempe si sáhne na oteklé oko, když jí dojde ta souvislost.

Došly jsme k hlídkovému vozu. Tempe se posadí na zadní sedadlo a já za volant. Vidíme na sebe ve zpětném zrcátku nad čelním sklem.

„Je detektiv?“ zeptám se.

„Jo.“

„Jak dlouho se s ním scházíte?“

„Rok. Je ženatý. Šokuje vás to?“

„Jen další součást pestré manželské palety,“ řeknu, ale okamžitě té poznámky lituju, protože zní přidrzle a povýšeně. Neměla bych se vysmívat instituci, ke které se chystám připojit.

Tempe si zatáhá za límec šatů. Je nesvá, chce si nějak zaměstnat ruce. Zastavily jsme na semaforu a já na si na okamžik prohlížím její tvář, ne ty modřiny, ale tu půlku, která je neporušená. Zamyšlená. Smutná. Osamělá.

Deset minut nato vejdeme na pohotovost nemocnice Guy’s Hospital. Čekárna je plná polámaných, zbitých a neohrabaných lidí. Černoška s paží v šátku si mě prohlíží s neskrývanou nenávistí. Za sukni se jí drží dvě malé děti.

Čím jsem si zasloužila takové znechucení? Tím, že jsem si oblékla uniformu? Že se starám o to, aby v ulicích bylo bezpečno?

Sestra na registraci Tempe zapíše a potom se posadíme vedle sebe do čekárny. Jiná sestra přinese Tempe sáček s ledem, který si opatrně přitiskne ke tváři.

„Ublížil vám už někdy předtím?“ Žádná odpověď.

„Podáte hlášení?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nejsem blbá.“

Nevyčítám jí to. Jestli je Darren Goodall policista, bude přesně vědět, jak se s takovou stížností popasovat. Co říct, komu zavolat a jak to celé překroutit. Bude tvrdit, že ho Tempe uhodila jako první, nebo že se snažil chránit sám sebe. Bude to tvrzení proti tvrzení. Neměla by šanci.

„Vypadáte tak povědomě,“ řeknu. „Přísahala bych, že se odněkud známe.“

„To si nemyslím,“ řekne Tempe.

Potom mi to dojde – vzpomínka na hezkou holku s tmavými vlasy, která byla o tři roky nade mnou v klášterní škole svaté Uršuly v Greenwichi.

„Chodily jsme spolu do školy,“ řeknu. „Ale nejmenovala ses Tempe.“

„Je to moje prostřední jméno. Nesnášela jsem, když mi říkali Margaret.“

Maggie Brownová. Už si vzpomínám. „Byla jsi školní kapitánka.“

„Zástupkyně kapitánky.“

„A měla jsi sestru, co byla ještě starší.“

„Agnes.“

„Nezůstala jsi do konce školy.“

„Odstěhovali jsme se do Belfastu.“

Neurčitě si vzpomínám, že se něco stalo – nějaký skandál nebo incident, o kterém se pak ještě pár týdnů mluvilo, ale nepamatuju si podrobnosti. Moje kamarádka Sara by si to mohla pamatovat. Ve škole jsme byly nejlepší kámošky a její hlad po drbech nezná hranic.

Co si o Maggie Brownové pamatuju já? Byla hezká a oblíbená, ale ne extrovertní ani panovačná. Nedělala si z chodeb trůnní sál, na nikoho nebyla zlá, nesoutěžila s nikým o pozornost ani si nenárokovala zadní sedadlo každého autobusu.

„Jsi ještě s někým ze Svaté Uršuly v kontaktu?“ zeptám se.

„Ne,“ odpoví přezíravě. „Nenáviděla jsem to tam.“

„Aha.“ Cítím se trochu uraženě.

Další dlouhé mlčení. Dívám se, jak sestra z registrace prohlíží dalšího nově příchozího – opilého muže s ústy plnými rozbitých zubů a tričkem s nápisem MANŽEL ZLATOKOP.

„Jak ses seznámila s Darrenem Goodallem?“

„S kamarádkou jsme byly svědkyněmi zločinu. Chlápek na elektrickém skútru vytrhl někomu kabelku a odjel, ale přitom si nevšiml semaforu a srazil ho náklaďák. Hned bylo po něm. Možná si to zasloužil.“ Nezní moc přesvědčeně. „Policie nás tam přiměla počkat a podat svědeckou výpověď. Darren si zapsal naše jména a adresy. O pár dní později mi zavolal.“

„Proč?“

Tempe se zasměje. „Mám ti to vyhláskovat?“ Cítím, jak mi hoří uši.

„Odkud měl tvoje číslo?“

„Je u policie,“ řekne, jako by to mělo být jasné. „Samozřejmě jsem nevěděla, že je ženatý. Nechal mě, abych si myslela, že je svobodný. Když jsem zjistila pravdu, pokoušela jsem se obhájit si to – namlouvala jsem si, že přece nikomu neubližuju.“

„Myslelas, že opustí manželku.“

„Ne. No, možná. Ale má dvě malé děti. Nejsem naivní.“

„Máš nějaké místo, kde bys mohla chvíli bydlet?“ zeptám se.

„Ani ne.“

„Můžu tě odvést do útulku. Je to bezpečné místo, dokud nenajdeš něco jiného.“

„Teď už bude klidnější.“

„Už ti někdy ublížil?“

„Nikdy takhle.“ Vzdorně se na mě podívá. „Nejsem nějaká zmlácená ženuška.“

„To jsem ani neřekla,“ odpovím a napadne mě, jaké by to bylo, kdybych dostala pár centů za každou manželku nebo přítelkyni se zakrváceným obličejem a modřinami na pažích, která mi řekla přesně tato slova, protože samu sebe nevidí jako oběť, ale jako silnou, nezávislou ženu, která by nikdy nedovolila muži, aby ji bil… dokud to neudělá.

„Budu ti muset položit sérii otázek,“ řeknu. „Jestli mi na jakoukoli z nich odpovíš kladně, měla by sis rozmyslet, jestli je tvůj vztah zdravý.“

Tempe se hořce uchechtne. „Myslím, že obě víme, jak to dopadne.“

„Bojíš se ho?“ Neodpoví.

„Bojíš se zranění nebo násilí?“

Zase nic, ale já odpověď nečekám, ani nepotřebuju.

„Uhodil tě teď poprvé?“ zeptám se.

„Na to už ses mě ptala. Dvakrát.“

Odříkávám další otázky. „Dochází k tomu násilí čím dál častěji? Je extrémnější? Pokouší se kontrolovat všechno, co děláš? Cítíš se izolovaná od rodiny a přátel? Obtěžuje tě neustále zprávami a voláním? Je přehnaně žárlivý? Pokusil se tě někdy škrtit nebo rdousit? Vyhrožoval ti někdy zabitím?“

Tempe nechá všechny otázky, aby se přes ni přelily, nic neříká, ale vím, že mě poslouchá.

Sestra zavolá její jméno. Odvede ji do ordinace s lůžkem potaženým čerstvým bílým papírem. Objeví se mladá asijská doktorka v zeleném nemocničním obleku, která je zjevně unavená po dlouhé směně. Zeptá se Tempe na věk, výšku, váhu, rodinnou anamnézu a potom jí řekne, ať se jde za zástěnu vysvléknout. „Tohle je na vyšetření po znásilnění. Potřebuju, abyste si provedla stěr.“

„Ale já nebyla znásilněná,“ řekne Tempe. Doktorka se podívá na mě. „Myslela jsem…“

„Ne,“ odpovím a zalétnu pohledem k Tempe, abych se znovu ujistila. „Bála jsem se o její lícní kost.“

Doktorka požádá Tempe, aby se posadila rovně, a posvítí jí baterkou do pravého oka. To levé se úplně zavřelo.

„Vidíte rozmazaně?“

Tempe zakroutí hlavou. Doktorka zakývá baterkou ze strany na stranu, potom nahoru a dolů.

„Bolí vás hlava?“

„A jak.“

Sáhne Tempe na oteklou tvář a přejede jí prsty po obočí a nad nosem.

„Nemyslím, že máte zlomenou lícní kost, a váš oční důlek je neporušený, ale bude to pěkně ošklivá modřina.“

„Jak dlouho, než ten otok ustoupí?“ zeptá se Tempe.

„Jestli si to budete dál ledovat – dvacet čtyři hodin.“

Tempe vypadá zděšeně. „Ale já mám schůzky. Jestli nebudu pracovat…“

„Možná bys to mohla zakrýt make-upem,“ navrhnu.

„Nebo si dát na hlavu pytel,“ odpoví sarkasticky.

Doktorka si sundá latexové rukavice. „Napíšu vám recept na léky proti bolesti. Ledujte to, dokud ten otok neustoupí.“

Čekám, až Tempe skončí s nezbytným papírováním, pak ji doprovodím zpátky do čekárny.

„Musím ti dát tohle,“ řeknu a podám jí čtyřstránkový formulář s informacemi. „Jestli to tady podepíšeš, můžu tvůj kontakt předat podpůrné agentuře.“

„Já nic nepodepíšu,“ řekne Tempe. „Nebudu vypovídat a nepotřebuju chůvu.“

„To chápu, ale tahle zpráva je pro místní ochranné oddělení. Někdo z nich se s tebou spojí.“

„Já nechci, aby se se mnou někdo spojoval. Nedávám k tomu svolení.“

Jsme před nemocnicí. Skupina saniťáků kouří a vapuje vedle dveří a stojí v pruhu slunečního světla, který jejich kouřové výdechy osvětluje. Tempe skloní hlavu, aby nikdo neviděl její tvář.

„Tady je číslo na národní linku pomoci pro oběti domácího násilí,“ řeknu. „Jak jsem řekla, nesoudím tě, ale nemyslím si, že by ses do toho bytu měla vracet. Ne dnes. Dej mu trochu času vychladnout.“

Tempe se kousne do nezraněné strany spodního rtu a přemýšlí, jak odpovědět.

„Půjdu do toho útulku,“ zašeptá. „Na jednu noc.“

Velký, samostatně stojící dům je v zadních uličkách Brixtonu a zvenku nemá žádné značení ani identifikátory, jen další úroveň bezpečnosti v podobě zamřížovaných oken a bezpečnostních kamer nasměrovaných na vchod. Jak se k němu blížíme, všimnu si, že u jednoho z oken v horním patře stojí dítě. Dívka. Zamávám jí. Ona mi to neoplatí. Zvuk zvonku se rozlehne po vzdálených místnostech.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptá se ženský hlas z interkomu.

Zvednu před kameru svůj služební průkaz a řeknu jí svoje jméno a hodnost. „Máte jedno místo?“

„Hned jsem tam,“ řekne hlas.

Čekáme ještě minutu, než se odsune dvojitá závora a dveře se na rozvrzaných pantech otevřou. Rozložitá žena se usměje a rychle nás pobídne ke vstupu. Než dveře znovu zamkne, zkontroluje ulici.

„Říkejte mi Beth,“ řekne věcně. „Tady si všichni říkáme jen jménem. Cassie je nahoře s další nově příchozí – mamkou se dvěma děcky. Ten chlapeček je k sežrání.“ Jdeme do schodů. Ona mluví. Tempin pokoj má jednolůžko, skříň a v rohu umyvadlo. Nábytek vypadá jako z motorestu, ale všechno je čisté s vesele působícími detaily, jako třeba ty barevné reprodukce na zdech a drobná vázička s květinami na parapetu.

„O ostatní zařízení se budete muset dělit,“ řekne Beth.

„Dole máme prádelnu a zabezpečenou zahradu. V kuchyni je rušno, ale můžete si připravovat vlastní jídla. Ve společných prostorách máme rozvrh úklidu.“ Roztáhne závěsy. „Máte na sebe i něco jiného?“

„Ne.“

„Máme tu systém sdílení oblečení. Nic nóbl, ale něco, co vám bude, tu najdete.“

Na matraci položí prostěradlo a povlečení.

„Přikrývky navíc jsou na horní polici.“ Ukáže na skříň.

„Jakmile se tu usadíte, přijďte dolů a vyplníme přijímací formuláře.“

„Nezůstanu tu dlouho,“ řekne Tempe a zalétne pohledem ke mně.

„To je jedno. Je to pravidlo. Budete muset vyplnit formulář na příspěvek na bydlení a podepsat licenční usnesení. Také dostanete kopii domovních pravidel.“

„Vy tady máte pravidla?“

„Žádné návštěvy, žádný alkohol, žádné drogy, žádná šikana, žádné vyhrožování personálu. Já budu vaše podpůrná pracovnice. Jakmile vás zapíšu, můžeme se spolu posadit.“

„Řekla jsem vám, že tu nezůstanu,“ řekne Tempe ještě důrazněji.

„Dej tomu šanci,“ řeknu.

Beth se podívá na její tvář a soucitně mlaskne. „Přinesu vám trochu ledu.“ Má jednu ruku na klice. „Hledá vás?“

Tempe neodpoví.

„Nikomu neříkejte, kde jste. Tohle je tajná adresa. Máme tu matky s dětmi, co se konečně cítí v bezpečí. Chceme, aby to tak zůstalo.“

Pípne mi mobil. Nish mi poslal zprávu.

Měla by ses co nejdřív vrátit.

„To je v pohodě, můžeš jet,“ řekne Tempe.

Když jdu ze schodů, vysílačka na rameni zapraská.

„Mike Bravo 471, tady dispečink, jste na příjmu?“

„Tady Mike Bravo 471, ano, přepínám.“

„Kde jste?“

„Odjíždím z útulku v Brixtonu.“

„Nahlaste se ve vazebním oddělení.“

„Rozumím, konec.“

Tempe a Beth jsou na odpočívadle.

„Zavolám ti,“ řeknu, ale Tempe neodpoví.

Venku slunce zakryly temné mraky a teplota za pár minut klesla o pět stupňů. Odemknu hlídkový vůz, vklouznu za volant a v žaludku cítím dutou prázdnotu. Všechno není v pořádku.

2 

Když procházím stanicí, připadám si zvláštně. Mám pocit, že mě ostatní pozorují, nebo sledují přes okraj obrazovek počítačů a předstírají, že čtou zprávy, ale nikdo se mi nechce podívat do očí. Zkoušela jsem volat Nishovi, ale nebere to.

Na vazebním oddělení zrovna řeší dva muže s oholenými hlavami v oblečení z armádního výprodeje. Zatkli je za potyčku a pořád ještě po sobě střílí nadávkami. Čekám před kanceláří seržanta Connellyho, sedím naproti úzkému oknu, které mi vrací můj vodnatý odraz. Sáhnu si na vlasy a pohladím klobouk v klíně.

Z útrob kanceláře se ke mně nesou mužské hlasy, ale neslyším, co říkají. Když se náhle otevřou dveře, vyskočím do pozoru a neohrabaně schovám mobil. Connelly mi pokyne, ať jdu dál. Neproniknutelná tvář.

Čeká tam další policista, neznám ho, představí se jako vrchní superintendant Drysdale, nevysoký, podsaditý muž s bledou tváří a hluboko posazenýma očima. Ustupují mu vlasy a nos mu zbarvují červené kapiláry. Než si stáhne rukáv saka dolů, na vnitřní straně jeho levého zápěstí zahlédnu malé tetování. Tři písmena. MDM.

„Posaďte se, konstáble McCarthyová,“ řekne Connelly. Muži zůstanou stát.

„Vysvětlete mi, co se stalo.“

„Ohledně čeho, pane?“

„Zatkla jste policistu ve službě.“

„Napadl mě.“

„Tak nám to neřekl.“

„Když se podíváte na záznam z osobních kamer…“ Drysdale mi skočí do řeči. „Darren Goodall se vyznamenal ve velení oddílu speciálních zbraní. Před osmnácti měsíci získal Medaili krále Jiřího za pronásledování a zadržení útočníka, který pobodal a zabil tři lidi. Jeho samotného bodl dvakrát a on kvůli tomu skoro vykrvácel. Ten chlap je zatracený hrdina.“

Ta vzpomínka jako by do mě nabourala. Novinové titulky. Televizní přenosy. Bylo to na tržišti v Camdenu, jednoho rušného sobotního rána. Mentálně narušený muž se začal zběsile ohánět řeznickým nožem a útočil na nakupující i provozovatele stánků.

„Bez důvodné příčiny jste zatkla policistu,“ řekne Drysdale.

„Napadl ženu. Šaty měla potřísněné krví a levé oko tak oteklé, že ho nedokázala otevřít.“

„Zavolala policii?“

„Ne, pane.“

„Podala hlášení?“

„Sousedka si stěžovala…“

„Podala hlášení na policii?“

„Ne, pane.“

Drysdale se posadí, opře se a baculaté ruce spojí na bujném břiše.

„Detektiv Goodall říká, že ta zranění utrpěla předtím, než na tu adresu dorazila.“

„Tak mi to neřekla.“

„Vstoupili jste do jeho bytu bez soudního příkazu a bez jeho svolení.“

„Bála jsem se o její bezpečnost. Konstábl Kohli potvrdí…“

„S konstáblem Kohlim už jsme mluvili. Říkal, že zatčení detektiva Goodalla bylo vaše rozhodnutí.“

„Oba jsme…“

„Detektiv Goodall se jasně identifikoval a nabídl vám vysvětlení, ale vy jste ho odmítla poslouchat.“

„Tak se to nestalo. Když si promluvíte s Nishem…“

„Tvrdíte snad, že detektiv Goodall lže?“

„Napadl mě, pane. Byl agresivní a násilnický a pokoušel se mi zabránit v tom, abych si promluvila s obětí.“

„S jeho informantkou.“

„Cože?“

„Tempe Brownová je registrovaná policejní informantka. Je to taky prostitutka, kterou zbil její pasák a ona si přišla za Goodallem pro pomoc.“

Mám pocit, jako by někdo najednou naklonil podlahu a mně hrozí, že z ní sklouznu. „Tempe Brownová na té adrese bydlí. Viděla jsem ve skříni její šaty.“

Ta poznámka zažehne Drysdaleovi v očích oheň. Ke koutkům rtů se mu lepí kapky bílých slin.

„Vy mě neposloucháte. Vrazila jste tam s prstem na spoušti a ztrapnila se. Věřila jste slovu prostitutky víc než slovu policisty. Detektiv Goodall na vás podal stížnost. Obvinil vás z použití nadměrné síly v rozporu se zákonem.“

„To je absurdní.“

„Použila jste při jeho zatčení bojové umění?“

Neodpovím, ale Drysdale to ticho vyplní sám. „Podle regulací Metropolitní policie máte používat jen ty kontrolní a restriktivní techniky, které jste se naučila ve výcviku, a ne větší tělesnou sílu, než je nutné.“

„Já jsem nepoužila nadměrnou sílu,“ řeknu už s menší jistotou.

„Detektiv Goodall vás chce obžalovat ze zneužití úřední moci.“

„To je hovadina,“ zamumlám si pod vousy.

„Co jste to řekla?“

Connelly se snaží situaci uklidnit, zvedne ruce, jako by se pokoušel uchlácholit vyplašeného koně.

„Pojďme se všichni zhluboka nadechnout a zklidnit se. Jsem si jistý, že to celé půjde vyřešit bez dalšího povyku.“

Takové staromilské slovo, povyk, ale přesně takový on je. Vsadím se, že do postele nosí flanelové pyžamo a svojí manželce říká „drahoušku“.

„Vyplnila jste formulář pro zatčení při domácím násilí?“ zeptá se.

„Zatím ne, pane. Pořád ještě musím dokončit ověřovací úkony.“

„Já se o to postarám. Co vaše osobní kamera?“ Ukážu na svůj hrudník.

Natáhne ruku. „Dejte mi ji.“

Zaváhám. „Ještě jsem neuložila záznam.“

„Teď už to převezme ochranné oddělení.“

Neochotně vycvaknu kameru a podám mu ji. Zalétnu pohledem k Drysdaleovi a přemýšlím, odkud by mohl být – z jakého oddělení nebo sekce.

„Běžte domů, konstáble McCarthyová,“ řekne Connelly.

„Ale to papírování…“

„Vaše směna skončila.“

„Suspendujete mě?“

„Zůstanete doma, dokud se to celé neprošetří.“

Jsem tak omráčená svým náhlým pádem, že si ani nevšimnu, že mě Drysdale sleduje ven z kanceláře a do chodby. Sáhne mi na rameno. Instinktivně se přikrčím do obranného postavení.

„Jste rychlá,“ řekne a křivě se usměje. Spodní zuby má nažloutlé a nehezky nahuštěné na sebe. „Vím, že si myslíte, že to není fér, konstáble, ale v těchto časech musíme chránit svoje lidi.“

„V jakých časech?“ Neodpoví.

„Budou Goodalla vyšetřovat?“

„To není vaše starost.“

„Takže ne.“

Jeho arogantní, samolibý úšklebek ztuhne. „Nechte to být, McCarthyová. Nemůže z toho vyplynout nic dobrého.“

Chci mu to vrátit jednou z těch dokonalých hlášek, které mě vždycky napadnou, až když je příliš pozdě, ale moje pusa je můj největší nepřítel. Karate mi pomohlo se zvládáním vzteku, ale můj jazyk pořád ještě potřebuje ruční brzdu a nouzové tlačítko.

Odvrátím se od něj a vyběhnu po schodech k šatně, kde se převléknu do civilu, zamknu svou taktickou vestu a opasek a na horní polici skříňky položím svou čepici. Vzadu v krku cítím pachuť hněvu a nejradši bych ho vyplivla a vypláchla si pusu ústní vodou.

Chci Darrenu Goodallovi dát šanci, protože když zachraňoval ty lidi na trhu v Camdenu, skoro zemřel. A možná z toho pak dostal posttraumatickou stresovou poruchu nebo akutní stres nebo nějaký další behaviorální problém, ale dokážu si představit Tempe v útulku, jak si stele to jednolůžko, jak se po sprše utírá prodřeným ručníkem a dává si přitom pozor na modřiny. Řekl o ní, že je sexuální pracovnice a jedna z jeho informantek.

I kdyby to byla pravda, nedává mu to právo ji mlátit. Můj otec mi vždycky říkal, že každý muž, který uhodí ženu, je zbabělec a v srdci mu přebývá ďábel.

Zaklapnu číselný zámek a obléknu si bundu, přitom zkontroluju, že mám klíče a peněženku. Venku zastrčím ruce do kapes a vydám se domů s vědomím, že svět není kvůli tomu, co jsem udělala, o nic bezpečnější, čistší ani férovější. Jen šlape vodu a čeká, až se znovu ukáže to špatné.

3 

Henry je v kuchyni a vyrábí si sendvič, který vypadá jako malé umělecké dílo. Na lince vidím všechny sklenice z lednice spolu se dvěma prkénky na krájení, různými noži, salátovou zeleninou a uzeninami.

„Co děláš doma?“ zeptá se, zatímco maže krajíc kváskového chleba dijonskou hořčicí.

„Mohla bych se tě zeptat na to samý.“

„Archieho bolí zub. Vezu ho k zubaři.“

„A kde je Roxanne?“

„Má schůzku.“

„Se svou kadeřnicí, nebo terapeutem?“

Henry zamňouká jako divoká kočka. Obejmu ho kolem pasu a přitisknu mu tvář do zad. „Líbí se ti, že žárlím na tvou exmanželku. Máš pak pocit, že se o tebe ženský perou,“ řeknu.

Ukáže na sendvič. „Chceš, abych ti taky jeden udělal?“

„Mohla bych si dát půlku tvýho.“

Henry ublíženě našpulí rty, ale potom sendvič napříč přepůlí a rozdělí na dva talíře. Posadíme se vedle sebe u pultíku a zapojíme k jídlu obě ruce.

„V kolik vyzvedáváš Archieho ze školy?“ zeptám se.

„V půl páté. Roxanne navrhla, že by u nás dneska mohl přespat.“

„Zlá čarodějnice vrací úder.“

„Jak to myslíš?“

„Dneska máme kolaudačku u Margot s Phoebe.“

„A sakra! Úplně jsem zapomněl.“

„Roxanne ne. V tuhle chvíli už si určitě plánuje večer.“

„Seženeme někoho na hlídání.“

„Za čtyři hodiny? Tak to hodně štěstí.“

Nevadí mi, že Henry už byl ženatý – nebo že si s ním beru i šestiletého Archieho. Je to hodný chlapeček, co u nás spí tři noci v týdnu a každé ráno si se svým odrbaným medvídkem zaleze k nám do postele. Neříká mi „maminko“, což je dobře, ale cizím lidem v supermarketu mě představuje jako „tatínkovu přítelkyni“ a oznamuje to pěkně jásavým hlasem.

S Henrym jsem se seznámila teprve, když se s Roxanne rozešli. A pořádně jsme spolu nespali, dokud se nerozvedli, ačkoli jsme dělali všechno ostatní. Byli jsme jako teenageři, schovávali jsme se v autě za zapařenými okénky a celí zadýchaní se snažili nestrhat ze sebe oblečení v zadní řadě kina. To pravidlo žádného sexu pro mě bylo důležité, protože jsem nechtěla, aby mě někdo obviňoval, že rozbíjím rodinu a kradu někomu manžela. Znám takové ženy, včetně svojí kamarádky Georgie, která k sexu přistupuje jako ke sportu a bezstarostně spí s ženáči. Jednou jsem ji nařkla z toho, že je antifeministická, ale Georgia odpověděla, že sesterství a sex se navzájem nevylučují.

„Nemůžu za to, že některý ženský sejdou, jakmile se vdají,“ řekla.

„Sejdou?“

„Víš, jak to myslím.“

Zkoušela jsem se s Roxanne skamarádit a nikdy bych o ní neřekla nic špatného před Archiem, ale je ten typ exmanželky, o kterých dělají vtipy komici – „stará se o dům tak intenzivně, že ho nepustí ze spárů“ a je jako „únosce, který vám i potom, co dostal výkupné, pořád volá“.

„Největší problém mám s tím, že využívá Archieho jako zbraň hromadného rušení. Kdykoli naplánuju nějaký víkendový výlet nebo seženu lístky na koncert nebo se koná (jako třeba teď) nějaká oslava, Archie se ocitne na našem prahu s taškou na přespání a přísnými pokyny ohledně toho, co smí nebo nesmí jíst, nosit, sledovat v televizi a dělat.“

Henry nakloní hlavu na stranu. „Tak co děláš doma?“

„Myslím, že mě suspendovali.“

„Ono je na tom něco nejasného?“ Vydám neurčitý zvuk. „Dáš si džus?“

„Radši bych si dal odpověď.“

„Vykrucuju se z ní.“

„To jsem poznal.“

Nakonec mu to celé řeknu. Henry mi pokládá přesně ty správné otázky a vydává soucitné zvuky, což je ten důvod, proč ho miluju.

„Takže ty říkáš, že ten chlap zbil ženskou a napadl tě, ale nic se mu nestane?“

„Tempe nám neposkytla vyjádření. Moc se bála.“

„Co je ten týpek zač – Harvey Weinstein?“

„Ne tak docela.“

Vytáhnu z pouzdra svůj laptop a zadám do vyhledávače Goodallovo jméno. Načte se výsledek. Jsou tam desítky článků o tom útoku nožem na trhu v Camdenu. Paranoidní schizofrenik jménem David Thorndyke tam pobodal sedm lidí a tři z nich zemřeli, než se do toho vložil Goodall.

Najdu odůvodnění k jeho medaili:

Seržant Goodall nebyl ve službě, ale nakupoval se svou rodinou, když uslyšel volání o pomoc. Navzdory tomu, že na sobě neměl žádné ochranné pomůcky, srazil útočníka k zemi, a zatímco s ním bojoval a držel ho, dokud nedorazila pomoc, utrpěl život ohrožující zranění.

Je tam i víc článků a profily, včetně klipu na YouTube, když byl hostem v nějaké ranní talk show. Seděl tam na gauči a vypadal nervózně a rozpačitě.

„Připadá vám to, co se toho dne stalo, z dnešního pohledu skutečné?“ zeptá se ho moderátorka Susanna Reidová.

„Ne, připadá mi to jako sen.“

„Jak to myslíte?“

„Občas přemýšlím, jestli jsem to opravdu udělal. A co se mohlo stát. Moje žena mohla být vdova. Moje děti už nemusely mít otce.“

„Máte štěstí, že jste naživu,“ řekne Reidová.

„Asi ano.“

Přiměje ho rozepnout si košili a ukázat jí jizvy na břiše a hrudi. Poznám to tetování gladiátora a vybaví se mi odér jeho potu.

Otevřu další články. V jednom je fotka vyfocená před Buckinghamským palácem. Goodall oblečený ve tmavém obleku s nagelovanými vlasy má paži kolem svojí ženy, hezké brunetky, která si na tu příležitost vzala klobouk a na boku drží malou holčičku. Starší chlapec, už školního věku, ji drží za druhou ruku.

Nevím, co bych měla cítit. Obdiv. Lítost k jeho ženě. Zlost. Goodall je nepochybně hrdina. Toho dne zachránil dost životů. A skoro přišel o ten vlastní. Taky je zjevné, že se z něj stal důležitý nástroj londýnské metropolitní policie, který můžou ukazovat v televizních talk show a na náborových plakátech.

Henry posbírá drobky olíznutým ukazovákem.

„Kde je ta jeho přítelkyně teď?“

„V ženském útulku.“

„Jak dlouho máš volno?“

„Pár dní, možná.“

„Škoda, že si taky nemůžu zařídit volno. Mohli jsme někam vypadnout.“

Henry je hasič na stanici v Brixtonu, už to dělá třináct let a teď je manažerem posádky. Pracuje na pohyblivé směny – dvě denní, dvě noční a potom třídenní pauza.

Uklidí v kuchyni, vrátí sklenice do ledničky a potom otře linku.

„Už tě mám skoro vycvičenýho,“ řeknu.

„Skoro?“

„Čas od času necháš nahoře záchodový prkýnko, nezavřeš zubní pastu a taky dáváš prázdný kartony od mlíka zpátky do ledničky.“

„Smrtelný zločiny.“

„A křičíš na televizi, když se díváš na fotbal, i když tě rozhodčí nemůže ani náhodou slyšet.“

„Jsem vášnivý.“

„To teda jsi.“

Obejmu ho. Políbíme se. Cítím, jak ztvrdne.

„V kolik že musíš vyzvednout Archieho?“

Podívá se mi přes rameno na hodiny na troubě. „Za dvacet minut.“

„Stihneme to?“

„Dáváš mi svolení ke spěchu?“

„Jen pro jednou. Svižný pochod.“

4 

Henry je pátý nejkrásnější muž, jakého jsem kdy poznala. Nepočítám filmové hvězdy a členy boy bandů, protože někteří z nich – například Ryan Gosling – vypadají tak dobře, že by klidně mohli být mimozemšťani. Moje top pětka na pustý ostrov jsou normální lidi, které jsem poznala na mejdanech nebo ve škole nebo na univerzitě.

V chronologickém pořadí jsou to: 

Rodney Grant 

Patrick Hamer 

Paul Crilly 

David Sainsbury 

Henry Chapman 

Spala jsem jen s jedním z nich. Ti ostatní byli jako luxusní auta v showroomu – předražené modely, které jsem neměla dovoleno vyzkoušet pro případ, že by se mi v zatáčce vymkly kontrole a já bych jim poškrábala lak. Rodney Grant byl první. Asi týden o mě jevil zájem, když se mu doneslo, že jsem při flašce na oslavě dvanáctých narozenin Bridget Maherové použila jazyk. Nevzpomínám si, jakého kluka jsem tenkrát líbala, ani jestli jsem opravdu ten jazyk použila, nebo ne, ale byl to ten typ šeptandy, který se na naší základce šířil jako lesní požár.

Později, když jsme na jiné oslavě hráli na schovku, mě Rodney sledoval do přístěnku pod schody, kde byla úplná tma. Nakonec líbal svého kámoše Chrise a myslel si, že jsem to já. To vedlo k velkému plivání a otírání úst, ale překvapivě se o mnoho let později ukázalo, že Rodney byl gay. Nemyslím, že jsem v jeho coming outu hrála roli, ale kdo ví.

Patrick Hamer měl o víkendech a prázdninách brigádu v místním železářství. Pořád jsem si vymýšlela různé záminky, abych tam mohla jít pro něco, co jsem nepotřebovala, jako lepicí pásku, rukavice nebo lopatu. Nejspíš si myslel, že se potřebuju zbavit mrtvoly.

Paul Crilly byl mým profesorem klasické britské literatury na univerzitě. Bylo mu teprve pětatřicet, ale oblékal se jako starý mladý, nosil tvídová saka a manšestrové kalhoty a voněl po starých knihách a po Old Spice. Bože, byl tak nádherný. Nechávala jsem mu v přihrádce básničky, úryvky z Keatse a Elizabeth Barret Browningové a Byrona, ale profesor Crilly o mě žádný zájem neprojevil. Čtvrtý nejkrásnější muž z mého seznamu byl David Sainsbury, můj dlouhovlasý motorkář a rebel bez příčiny se zuby se skvrnami od vína a očima jako uhlíky a slabostí pro vysokoškolačky – kromě mě. Vyspal se minimálně se sedmi holkami, co jsem na univerzitě znala, včetně dvojčat Oakdaleových. Taky se o něm říkalo, že měl i pár kluků, což mě nepřekvapovalo, protože David oplýval takovou tou androgynní krásou, která se zamlouvá jak mužům, tak ženám.

„Nechci, aby se mi lidi dívali na zadek,“ odpovídá vždycky.

„A co já?“

„Kromě tebe.“

„Čtyři roky.“

„A co soukromé hodiny?“