Nicolas Barreau 

Milostná psaní z Montmartru 

Originální název: Die Liebesbriefe von Montmartre 

Vydáno u Thiele & Brandstätter Verlag GmbH, München und Wien 2018 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© 2018 by Thiele & Brandstätter Verlag GmbH, Vienna, Austria 

Translation © Dagmar Hoangová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2353-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-2354-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Pro mou matku, která mi ukázala hrob Heinricha Heineho.

A mnoho jiného, na co budu pořád vzpomínat.

Děkuji za všechno. 

Moje milovaná, přijď,

ať tě zase mám 

jako tehdy v máji. 

Prolog 

Na Montmartru, na tom slavném kopci na severu Paříže, kde se turisté na Place du Tertre tlačí kolem pouličních malířů, kteří tu na plátno kouzlí obrazy pochybné kvality, kde se na jaře procházejí ruku v ruce rušnými uličkami milenci a nakonec se, možná trochu zadýchaní, posadí na schodech před Sacré-Cœur, aby s úžasem hleděli na město, které se třpytí v posledním něžném růžovém světle, než padne noc – tam se nachází i hřbitov. Je to velice starý hřbitov s dlouhými stinnými stromořadími a ušlapanými cestičkami, které vedou pod lipami a javory a mají jména a čísla jako ve skutečném malém městě. Velice tichém městě. Někteří lidé, kteří tu leží, jsou slavní, jiní naopak vůbec. Jsou tu hroby s uměleckými pomníky a postavami andělů v dlouhých kamenných rouchách, které láskyplně rozpřahují paže a obracejí pohled vzhůru. Na hřbitov vchází muž se světlými vlasy. Vede za ruku malého chlapce a zastavuje před hrobem, který zná jen málo lidí. Neodpočívá tu žádná významná osobnost. Žádný spisovatel, hudebník nebo malíř. Ani žádná dáma s kaméliemi. Jen někdo, kdo byl velice milován.

Anděl na bronzové desce připevněné k mramorovému náhrobku je přesto na hřbitově jeden z nejkrásnějších. Ženská hlava, která na člověka pohlíží vážně, možná i netečně, dlouhé vlasy jí poletují kolem obličeje, jako by vítr foukal zezadu. Muž tu tiše stojí, zatímco dítě poskakuje kolem hrobů a honí barevné motýly.

„Podívej, tati, motýlek!“ zvolá. „Není krásný?“

Muž skoro neznatelně přikývne. Pro něj už není krásného nic a na zázraky dávno nevěří. Jak má taky tušit, že se tady, právě tady, stane něco tak nádherného, že se to skutečně bude rovnat zázraku? Momentálně se ještě považuje za nejnešťastnějšího člověka na světě.

Na hřbitově na Montmartru poznal svou ženu. Před pěti roky u hrobu Heinricha Heineho. Byl jasný květnový den a začátek něčeho, co před časem nenávratně skončilo.

Muž naposledy pohlédne na bronzového anděla, který má důvěrně známé rysy. Píše tajně dopisy. Ale na to, co se stane, není připravený. Stejně jako člověk není připravený na štěstí nebo lásku. A přece je obojí pořád tady. To by měl vlastně jako spisovatel vědět.

Ten muž se jmenuje Julien Azoulay. A Julien Azoulay jsem já.

Kapitola 1 

SVĚT BEZ TEBE 

Usedl jsem právě k psacímu stolu, abych konečně dostál svému slibu a napsal Hélène, když se rozezněl zvonek u dveří. Rozhodl jsem se zvonění ignorovat, odšrouboval uzávěr plnicího pera a narovnal list bílého papíru.

„Milá Hélène,“ napsal jsem a bezmocně hleděl na ta dvě slova, která tam stála stejně ztracená, jako jsem se cítil já v posledních týdnech a měsících.

Co se píše někomu, koho člověk nade vše miluje a kdo tu naneštěstí už není? Už tehdy jsem tušil, že dát jí ten slib je hloupý nápad. Hélène na tom ale trvala. A jako pokaždé, když si moje žena vzala něco do hlavy, dalo se proti tomu těžko argumentovat. Nakonec si vždycky prosadila svou. Hélène měla velice silnou vůli. Jen proti smrti se nedokázala prosadit. Ta měla vůli ještě silnější. Zvonění se ozvalo znovu, já už byl ale daleko odsud.

Hořce jsem se usmál. Najednou jsem před sebou jasně viděl její bledý obličej se zelenýma očima, které se nad propadlými tvářemi zdály být každým dnem větší a větší.

„Chtěla bych, abys mi po mé smrti napsal třiatřicet dopisů,“ řekla a naléhavě se na mě dívala. „Jeden za každý rok, který jsem prožila. Slib mi to, Juliene.“

„K čemu to bude?“ pronesl jsem. „To ti přece život nevrátí.“ Byl jsem tehdy strachem a bolestí bez sebe. Seděl jsem ve dne v noci u Hélèniny postele, držel ji za ruku a nechtěl a neuměl si život bez ní představit.

„Proč bych měl psát dopisy, když na ně nedostanu odpověď? To je přece úplně nesmyslné,“ zopakoval jsem tiše.

Hélène dělala, jako by moji námitku neslyšela. „Prostě mi piš. Piš, jaký je svět beze mě. Piš mi o sobě a o Arthurovi.“ Usmála se a mně se do očí nahrnuly slzy.

„Bude to mít smysl, věř mi. A jsem si jistá, že odpověď nakonec dostaneš. Navíc budu, ať už budu kdekoli, ty dopisy číst a dávat na vás pozor.“

Zavrtěl jsem hlavou a vzlykl.

„Nezvládnu to, Hélène, já to prostě nezvládnu.“

A nemyslel jsem tím pochopitelně těch třiatřicet dopisů, ale všechno. Celý můj život bez ní. Bez Hélène.

Něžně se na mě podívala a soucit, který z jejího pohledu vyzařoval, mi skoro zlomil srdce. „Ty můj chudáčku,“ řekla a já cítil, kolik námahy ji stojí, aby mi povzbudivě stiskla ruku. „Musíš být silný. Musíš se postarat o Arthura. Moc tě potřebuje.“ A pak řekla to, co v týdnech od poslední zdrcující diagnózy říkala už mnohokrát a co jí, na rozdíl ode mě, dávalo očividně sílu, aby se se svým koncem vyrovnala.

„Zemřeme přece všichni, Juliene. Je to úplně normální a patří to k životu. Já jen přišla na řadu o něco dřív. Ne že bych z toho byla zrovna nadšená, to mi můžeš věřit, ale tak to prostě je.“ Bezmocně zvedla ramena. „Pojď, dej mi pusu.“

Odhrnul jsem jí z čela kadeř nazlátlé měděné barvy a zlehka ji políbil na rty. Začala být v těch posledních měsících svého příliš krátkého života hrozně křehká. Když jsem ji opatrně objímal, měl jsem pokaždé strach, že jí tím nějak ublížím, přitom se jí víc ublížit nedalo. Jen její statečnost nijak neutrpěla – byla mnohem statečnější než já.

„Slib mi to,“ vyzvala mě znovu a já spatřil v jejích očích malý záblesk. „Vsadím se, že až napíšeš poslední dopis, obrátí se tvůj život k lepšímu.“

„Obávám se, že tuhle sázku prohraješ.“

„Doufám, že ne.“ Po obličeji jí přelétl úsměv a víčka se zachvěla. „Budu pak od tebe chtít obrovskou kytici růží – největší, jakou můžeš na tom zatraceném hřbitově na Montmartru sehnat.“

Taková byla Hélène. I v nejhorších okamžicích dokázala člověka rozesmát. Plakal a smál jsem se zároveň. Natáhla ke mně hubenou ruku, já si s ní plácl a dal jí své slovo.

Slovo spisovatele. Koneckonců neřekla, kdy jí mám ty dopisy napsat. A tak se stal z října listopad a z listopadu prosinec. Smutné měsíce plynuly jeden za druhým, roční období měnila háv, mně ale bylo všechno jedno. Slunce spadlo z oblohy a já žil v černočerné díře, ve které nebyla žádná slova. Byl už březen a já ještě nenapsal jediný dopis. Ani jeden.

Ne že bych se o to nepokusil. Chtěl jsem svůj slib dodržet, bylo to přece Hélènino poslední přání. Odpadkový koš byl plný zmuchlaných stránek a na nich samé nedokončené věty. Věty jako:

Moje nade vše milovaná Hélène, od té doby, co tu nejsi, není pro mě žádný…

Milovaná, jsem tak unavený ze vší té bolesti. Stále častěji si kladu otázku, jestli má život vůbec…

Má nejdražší, včera jsem našel malé sněžítko z Benátek. Leželo úplně vzadu v tvém nočním stolku. Musím myslet na to, jak jsme spolu…

Nejdražší bytosti na celém světě, postrádám tě každý den, každou hodinu, každou minutu, víš ty vůbec…

Milá Hélène, včera Arthur řekl, že nechce tak smutného tatínka, že se máš přece u andělů dobře…

Hélène, mayday, mayday, tohle je volání tonoucího o pomoc. Vrať se, nemůžu…

Můj andílku, dnes v noci se mi o tobě zdálo a hrozně jsem se divil, žes ráno vedle mě neležela…

Má nejdražší, tolik mi chybíš! Nemysli, že jsem zapomněl na svůj slib, ale…

Nedostal jsem však na papír víc než to bezmocné koktání. Seděl jsem, přemožený svým neštěstím, a nebyl prostě schopen slova. Nepsal jsem už vůbec – to není pro spisovatele zrovna výhoda. To byl patrně také důvod, proč se venku zvonilo jako na poplach.

S povzdechem jsem odložil plnicí pero na stůl, vstal a přistoupil k oknu. Dole, v Rue Jacob, stál elegantně oblečený menší pán v tmavomodrém plášti a očividně byl rozhodnutý, že bude tisknout prst na zvonek tak dlouho, dokud neotevřu. Toho jsem se obával. Muž pohlédl nahoru k mokré jarní obloze, po níž vítr honil mraky, a rychle sklopil hlavu.

Byl to Jean-Pierre Favre, můj nakladatel.

Ve světě krásných slov jsem se pohyboval odjakživa. Pracoval jsem jako novinář, poté jako scenárista. A nakonec jsem napsal svůj první román. Romantický příběh s humornými prvky, který byl patrně trefou do černého, protože se stal k údivu nás všech bestsellerem. Pořád se říká, že Paříž je městem lásky, ale to se nutně nevztahuje na náměty, které pařížští vydavatelé vyhledávají. Dostával jsem tehdy jednu zamítavou odpověď za druhou, nebo jsem odpověď neobdržel vůbec, pak se mi ale ozvalo malé nakladatelství se sídlem v Rue de Seine. Zatímco se kolegové Jeana-Pierra Favrea poohlíželi po vysoce literárních a intelektuálních námětech, majitel nakladatelství Garamont se do mého zábavného rukopisu plného tragikomických zápletek se stopami romantiky zamiloval.

„Mám třiašedesát a čím dál méně věcí mě dokáže rozesmát,“ prohlásil, když jsme se poprvé sešli v Café de Flore. „Vaše kniha, pane Azoulayi, mě rozesmála, a to je víc, než se dá o většině knih dnes říct. Člověk se stejně směje čím dál méně, čím je starší, to mi můžete věřit.“ S hlasitým povzdechem se sesunul na koženou lavici vzadu u okna v prvním patře kavárny, kde jsme našli klidný kout, a v komickém zoufalství zvedl ruce. „Kladu si otázku, kam se poděli všichni ti autoři, kteří umí psát opravdu dobré humoristické knihy. Něco, co má kouzlo i vtip. Ale to ne! Všichni chtějí psát o beznaději, zmaru, velkém dramatu. Drama, drama, drama.“ Udeřil se několikrát do čela, nad nímž měl řídnoucí šedivé vlasy elegantně sčesané dozadu. „Deprese ve velkoměstě, vraždící chůvy, hrůzné představy inspirované Al-Káidou a spol.“ Smetl pár drobečků chleba ze stolu. „Všechno má své opodstatnění, ale…“ Předklonil se a pronikavě se na mě zahleděl svýma jasnýma očima. „Něco vám povím, mladý muži. Napsat dobrou humoristickou knihu je mnohem těžší, než by se snad mohlo zdát. Vytvořit něco, co není plné banálních frází, přesto má tu úžasnou lehkost, která v nás zanechá pocit, že život přese všechno stojí za to žít – to je hotové umění! Já jsem každopádně moc starý na příběhy, po jejichž přečtení má člověk pocit, že by bylo lepší, kdyby skočil ze střechy nejbližšího věžáku.“ Netrpělivě roztrhl tři sáčky cukru, vysypal ho do čerstvě vymačkané pomerančové šťávy a začal zběsile míchat obsah sklenice. Pak mu očividně přišlo na mysl ještě něco.

„Nebo film! Vezměte si film!“

Udělal dramatickou pauzu. Napjatě jsem čekal, co dalšího přijde. Ten člověk byl brilantní řečník, to jsem už pochopil.

„Nic než pochmurnost a ambiciózní zvrácenost. Každý dnes touží být především originální. Já se chci ale zasmát, chápete? Chci něco, co mi rozbuší srdce.“ Položil dlaň na svou jasně modrou vestu, kterou měl pod sakem, a upil velký doušek pomerančové šťávy. Najednou se mu na tváři objevil chlapecký úsměv.

„Znáte ten film s japonským řezníkem, který se zamiluje do svého prasete, a na konci spáchají oba harakiri? Kdo vymyslí něco takového?“ Zavrtěl hlavou. „Všichni zešíleli. Opravdu se mi stýská po lidech jako Billy Wilder nebo Peter Bogdanovich. Byli dobří.“ Několikrát souhlasně zamlaskal. „Můžeme jen doufat, že Woody Allen ještě chvíli vydrží. Film Půlnoc v Paříži byl přece skvělý, nemám pravdu? Diváka okouzlil, inteligentně pobavil, rozesmál. Cestou z kina jsme se s manželkou přímo vznášeli.“

Souhlasně jsem přikývl. Taky jsem ho viděl.

„Život není moc velká legrace, pane Azoulayi, proto potřebujeme víc knih, jako je váš román,“ uzavřel svou plamennou řeč a podal mi plnicí pero značky Montblanc, abych měl čím podepsat smlouvu. „Věřím ve vás.“

Je to už šest let. Můj román se stal bestsellerem, dostal jsem od nakladatelství Garamont smlouvu na tři knihy, díky níž jsem byl na další roky finančně zajištěn a mohl jsem si dopřát ten luxus věnovat se jen psaní. Poznal jsem rusovlasou Hélène, která milovala básně Heinricha Heineho a zpívala si ve sprše písničky Sachi Distela. Dostudovala učitelství, otěhotněla, provdala se za mě a stali jsme se rodiči malého chlapce, který, jak Hélène nepřestávala zdůrazňovat, měl to štěstí, že zdědil moje světlé vlasy, a ne její zrzavou kštici.

Život byl jasný jako letní den, a na co jsme sáhli, to se nám dařilo.

Dokud nás nepostihlo neštěstí.

„Krev tam, kde nemá být,“ řekla mi Hélène jednoho rána, když přišla z koupelny. „No, nebude to nic zlého.“ A přece to bylo zlé. Horší než zlé. Byl jsem spisovatel romantických komedií, které se dobře prodávaly, vydělával jsem si tím. A najednou byl můj slovník prostoupen hroznými slovy jako kolorektální karcinom, nádorové markery, cisplatina, metastázy, morfinová pumpa, hospic.

Že život není velká legrace, jsem zakusil z blízka, i když se Hélène držela statečně a prognóza byla zpočátku velice optimistická. Po roce se zdálo, že nemoc porazila. Bylo léto, jeli jsme s Arthurem k moři do Bretagne. Život byl drahocennější než kdy předtím. Byl to dar. Ještě jsme z toho vyvázli.

Pak si začala Hélène stěžovat na bolesti zad. „Začíná ze mě být stará babka,“ žertovala, když si na pláži ovíjela kolem těla barevné pareo. To už byly metastázy všude, sevřely její tělo klepety jako malí krabi a nedaly se vypudit. V polovině října byl konec. Metastázy se rozpadly a s nimi i Hélène. Moje optimistická žena radující se ze života, která se tak ráda smála, a s ní všechny sny, které jsme měli.

Zůstal jsem tu s naším malým synkem, těžkým srdcem, nesplněným slibem a bankovním kontem, které se pomalu ztenčovalo. Byl březen, nenapsal jsem už rok ani řádku, z mého nového románu bylo všeho všudy padesát stránek a teď pochopitelně stál za dveřmi můj nakladatel a chtěl vědět, jak to půjde dál.

Zvonění ustalo.

Monsieur Favre byl jemný člověk. Měl velké pochopení. Nikdy na mě během těch měsíců netlačil. Dopřál mi čas, abych se sebral, přenesl se přes všechno, dal se znovu dohromady, jak se tak krásně říká. Ani slůvkem se nezmínil o románu, jehož vydání bylo původně plánováno na letošek. Mlčky ho přesunul na příští jaro.

Teprve před dvěma týdny se pokusil navázat se mnou kontakt. Doba hájení byla očividně u konce. Opatrné vyptávání na mém telefonním záznamníku, kam byly přesměrované všechny hovory. Soucitný dopis, na jehož konci stála otázka. Jeho číslo znovu a znovu se objevující na displeji mého mobilu.

Předstíral jsem, že jsem mrtvý, a určitým způsobem to byla i pravda. Moje kreativita vyhasla. Můj slovní vtip se proměnil v cynismus. Potácel jsem se mezi dny a nebyl schopen s nikým mluvit. Co bych mu taky měl říct? Že už nemůžu napsat nic použitelného? Že mi došla slova? Hluboce nešťastný muž, kterému dopředu zaplatili za zábavné knihy – to je ironie osudu.

Kdo by vymyslel něco tak proradného? Bůh byl sadistický šprýmař a já beznadějně ztracený.

„Drama, drama, drama,“ zamumlal jsem s hořkým úsměvem a vyhlédl znovu z okna. Monsieur Favre zmizel a já si s úlevou oddechl. Očividně to vzdal.

Zapálil jsem si cigaretu a pohlédl na hodinky. Ještě tři hodiny, pak musím vyzvednout Arthura ze školky.

Arthur byl jediný důvod, proč jsem ještě vůbec existoval. Proč jsem vstával, oblékal se, nakupoval v supermarketu. Mluvil.

Ten malý človíček nepovolil. Měl to po své matce. Táhl mě za ruku, aby mi ukázal, co postavil z lega, lezl v noci ke mně do postele a s důvěrou se ke mně tiskl, zapřádal se mnou rozhovory, kladl tisíce otázek, dělal plány. Říkal: „Chci do zoo podívat se na žirafy“ nebo „Škrábeš, tati“ nebo „Slíbil jsi, že mi budeš předčítat“ nebo „Je teď maminka lehčí než vzduch?“

Zamáčkl jsem cigaretu a usedl znovu k psacímu stolu. Moc kouřím. Moc piju. Živím se tabletami na žaludek. Vytáhl jsem další cigaretu z krabičky, z níž na mě vyskočil odpudivý obrázek plic kuřáka. No prosím! I se mnou to spěje ke konci, předtím ale napíšu ještě aspoň tenhle dopis – první z třiatřiceti dopisů, které mi připadají úplně zbytečné. Dopis mrtvé ženě. Prohrábl jsem si rukou vlasy. „Ach, Hélène, proč… proč?“ zašeptal jsem a upřel pohled na zarámovanou fotografii, která stála na tmavozeleném koženém potahu psacího stolu.

Rozezněl se zvonek u dveří bytu. Trhl jsem sebou. Z leknutí jsem zatáhl za řetízek staromódní zelené stolní lampy a zhasl světlo, které tam od časného rána naprosto zbytečně svítilo. Kdo to je? O sekundu později začal někdo energicky bušit pěstí do dveří.

„Azoulayi? Azoulayi, otevřete, vím, že jste uvnitř!“

Ano, byl jsem tam, v mém dobrovolném vězení ve třetím patře. Najednou jsem si vzpomněl na to, jak jsem stál s Hélène a realitní makléřkou před několika roky v prázdných místnostech tohoto bytu ve starém domě, který jsme si z prvního honoráře mohli konečně dovolit. Byt snů, prohodila makléřka, slunný, jen pár kroků od bulváru Saint-Germain, přesto tichý. Ale bez výtahu, namítla Hélène, to budeme ve stáří pěkně funět, než vyšplháme všechny ty schody. Smáli jsme se výrazu ve stáří. Bylo to ještě tak daleko!

Je zvláštní, z čeho si člověk někdy dělá hlavu. A pak přijde něco úplně jiného.

Favreovi se každopádně podařilo zjednat si vstup do domu a hbitě zdolal i všechny schody.

Pravděpodobně zazvonil u sousedů. Doufal jsem, že ne u Catherine Ballandové, u které byl pro případ nouze uložený klíč od našeho bytu.

Catherine byla nejlepší přítelkyní mé ženy. Bydlela se svou kočkou Zazie o patro níž a snažila se mi pomoct, jak nejlépe dokázala. Dokonce ještě pět dní před Hélèninou smrtí věřila, že bude všechno zase dobré. Někdy hlídala Arthura a hrála s ním celé hodiny karetní hru Uno, jejíž kouzlo mi zůstalo utajeno. Byla nesmírně milá, ale Hélène jí samé chyběla tak moc, že mě ve skutečnosti nemohla utěšit. Naopak – někdy jsem nemohl to její „Ach Juliene…“ a zarmoucený, výmluvný pohled kočičích očí snést.

To by tak scházelo, abych se před ní rozbrečel. Děkuju pěkně!

„Azoulayi? Azoulayi, nebuďte bláhový. Viděl jsem vás u okna. Otevřete dveře! To jsem já, Jean-Pierre Favre, váš nakladatel. Nevzpomínáte si? Nenecháte mě přece tak hloupě stát v chodbě. Chci s vámi jen mluvit. Otevřete!“ Další bušení.

Zůstal jsem sedět tiše jako myška. Neuvěřitelné, jakou sílu úderu má ten mužík se vždy dokonale upravenými nehty.

„Nemůžete se přece věčně schovávat,“ ozvalo se zase zvenčí.

Ale ano, můžu, pomyslel jsem si vzdorovitě.

Došel jsem po špičkách ke dveřím bytu a doufal, že uslyším, jak se jeho kroky po dřevěném schodišti vzdalují. Neslyšel jsem ale nic. Možná jsme oba se zadrženým dechem stáli, já uvnitř, on venku, a usilovně poslouchali. Pak se ozvalo zašustění, jako když někdo vytrhne stránku ze sešitu. O několik vteřin později se pod dveřmi objevil bílý list.

Azoulayi? Je vám dobře? Řekněte mi aspoň, že je všechno v pořádku. Nemusíte mě pustit dovnitř, neodejdu ale, dokud mi neposkytnete nějakou známku života. Dělám si o vás starosti.

Očividně se obával, že stojím na židli se smyčkou kolem krku jako deprimovaný hrdina z jeho oblíbeného filmu Chléb a tulipány.

Proti své vůli jsem se usmál a odkradl se zpátky k psacímu stolu.

Všechno je v pořádku, napsal jsem tiskacími písmeny a prostrčil papír pod dveřmi.

Proč tedy neotevřete? Chvíli jsem přemýšlel. Nemůžu.

Obratem přišla odpověď.

Co znamená, že nemůžete? Jste nahý? Nebo opilý?

Máte dámskou návštěvu?

Přitiskl jsem si ruku k obličeji, sevřel rty a zavrtěl hlavou. Dámská návštěva – tak staromódní slovo může použít jen Favre.

Ne, žádnou dámskou návštěvu. Píšu.

Poslal jsem papír zase skulinou pod dveřmi bytu a čekal.

To mě těší, Azoulayi. Je dobře, že zase píšete. Uvidíte, že vás to přivede na jiné myšlenky. V tom případě vás nebudu rušit. Pište, příteli. A ozvěte se. Brzy na shledanou.

Na shledanou. Ohlásím se, odpověděl jsem.

Jean-Pierre Favre zůstal ještě chvíli nerozhodně stát za dveřmi, pak jsem uslyšel na schodišti jeho kroky. Spěchal jsem k oknu a viděl, jak vychází z domu, zvedá si límec kabátu a energickými krůčky odchází po Rue Jacob směrem k bulváru Saint-Germain.

Pak jsem usedl k psacímu stolu a pustil se do psaní.

Milá Hélène, 

pohřeb by se ti líbil. Zní to, jako by to bylo včera, a pro mě to tak taky je, i když jsi pryč už šest měsíců. Od toho zlatem zalitého říjnového dne, který se vůbec nehodil pro pohřeb, ale k tobě, která jsi vždy tak zářila, se hodil moc, se čas zastavil. Doufám, že mi odpustíš, že ti píšu až teď. První dopis z třiatřiceti nesmyslných dopisů. Ne, promiň, nechci být cynický. Přála sis to, dal jsem ti na to ruku a ten poslední slib dodržím. Jsem si jistý, že jsi k tomu měla nějaký důvod. I když v tuto chvíli přesně nevím jaký.

Všechno ztratilo smysl od té doby, co tu nejsi.

Ale já to zkusím. Opravdu to zkusím. Řekla jsi tehdy, že si ty dopisy přečteš, ať budeš kdekoli. Tak rád bych tomu věřil. Že tě moje slova dostihnou.

Brzy přijde jaro, Hélène. Bez tebe to ale žádné jaro nebude. Venku táhnou mraky, prší, pak zase svítí slunce. Letos se spolu nebudeme procházet v Lucemburské zahradě, držet Arthura za ruce, abychom ho na raz dva tři zvedli a nechali létat ve vzduchu.

Obávám se, že si jako osamělý otec nepočínám moc dobře. Arthur si stěžuje, že se nikdy nesměju. Nedávno jsme se spolu dívali na starou disneyovku Robin Hood, však víš, tu s liškami. Když přišla scéna, kde Robin Hood se svou bandou ukradne zlému králi Janovi za pomoci lana pytel peněz, zatímco ten leží v posteli a chrápe, řekl najednou: „Tati, musíš se smát, bylo to fakt vtipný.“ A tak jsem zvedl koutky úst a předstíral, že se směju.

Ach, Hélène! Celou dobu předstírám. Dělám, jako bych se díval na televizi, jako bych četl, psal, telefonoval, nakupoval, jedl, procházel se, naslouchal. Dělám, jako bych žil.

Život začal být hrozně těžký. Opravdu se snažím, to mi musíš věřit. Snažím se být silný, jak jsi říkala, a pokračovat bez tebe.

Svět bez tebe je ale tak prázdný, Hélène. Jsem bez tebe ztracený. Mám pocit, že vůbec nic nezvládám.

Ale pohřeb by se ti líbil. Všichni říkali, že to byl krásný pohřeb. Je to protimluv, ale přesto… Udělal jsem všechno, jak sis přála. Aspoň na to můžu být pyšný.

Našel jsem na hřbitově na Montmartru nádherné místo, hned vedle starého kaštanovníku. Dokonce ani hrob Heinricha Heineho není daleko, to by se ti zamlouvalo. A řekl jsem všem, že nemají na tvé přání přijít v černém. Toho říjnového rána, jen několik dní po tvých třiatřicátých narozeninách, které jsi ještě zažila, by bylo všechno dokonalé, kdyby to neznamenalo definitivní rozloučení s tebou. Slunce svítilo, listí zářilo žlutě a rudě, všechno bylo tak pokojné, skoro veselé. Dlouhé procesí pestře oblečených lidí kráčelo za květinami ozdobenou rakví, jako by šlo na oslavu. Kladl jsem si otázku, zdali může být něco barevné a smutné zároveň. Ano, může.

Přišli všichni. Tvůj otec, bratr i tvoje tety a bratranci z Burgundska. Moje matka a její sestra Carole, která přivedla dokonce i starého Paula, svého popleteného muže, který se každou chvíli zeptal: „Kdo že to umřel?“ A okamžitě to zase zapomněl. Byli tam všichni naši přátelé. I tvoje kamarádka z mládí Annie přicestovala z Honfleuru a přiběhla na hřbitov, když už obřad v kapli skončil a stáli jsme u hrobu. Dorazila pozdě, protože se nějaký životem unavený idiot vrhl pod vlak. Sehnala ale taxikáře, který ji závratnou rychlostí dovezl zbytek cesty do Paříže. Kytice růží a lilií byla úplně oškubaná, ale přece jen to zvládla, ta věrná duše. Přišlo mnoho tvých kolegů a žáků z tvé třídy. Ředitel pronesl v kapli pár milých slov, i duchovní odvedl svou práci moc dobře. Školní sbor zazpíval nádherně Ave Maria. Catherine měla krásnou řeč, která všechny velice dojala. Obdivoval jsem, jak byla klidná a vyrovnaná. Později přiznala, že si vzala prášek na uklidnění. Já nebyl schopen dostat ze sebe ani náznak proslovu, to určitě chápeš. Vystavil jsem ale v kapli tvou velkou podobiznu – fotografii, kde stojíš před tím obrovským levandulovým polem s rukama překříženýma na prsou a rozverně se směješ do objektivu fotoaparátu. Naše první dovolená v Provenci, vzpomínáš si? Vypadáš na ní tak šťastná! Byl to vždycky můj oblíbený snímek, i když jsi namítala, že tam mžouráš proti slunci. A vybral jsem pro tebe píseň, která se hrála, když jsme stáli u hrobu – Tu es le soleil de ma vie. Protože jsi tu byla vždycky pro mě, má milovaná, slunce mého života.

Arthur hrozně plakal, když spouštěli rakev do země. Nejdřív se tiskl ke mně, pak k babičce. Bylo to pro nás všechny strašné. Vidět tě mizet v té hluboké jámě, neodvolatelně a navždy. Alexandre stál vedle mě jako skála v příboji a tiskl mi paži. „Věř mi, tohle je ten nejhorší okamžik,“ řekl. „Horší už to nebude.“

Vybavila se mi slova Philippa Claudela, který jednou napsal, že nakonec půjdeme všichni za rakvemi.

Stál jsem tam jako zkamenělý a díval se na všechny ty květiny a věnce s posledními pozdravy, viděl své plačící dítě, které už nemělo matku, a pak už jsem pro slzy neviděl nic. Později v restauraci to bylo snazší. Lidé spolu živě rozmlouvali, nabírali si jídlo, dokonce se smáli, všichni byli rádi, že to mají za sebou. Vedlo to k dočasnému pocitu blízkosti a k srdečnosti, jakou někdy nenajdete ani na veselé oslavě, kde se setkají lidé z tak odlišných životních okruhů. Dokonce i já jsem hovořil a snědl pár chuťovek, protože jsem najednou dostal hrozný hlad. Arthur přebíhal od jednoho k druhému a vykládal, že se stěhuješ se všemi svými kufry do nebe, protože chceš být i tam krásná. A že máš určitě radost, že konečně zase vidíš svou maminku (tím posledním si nejsem úplně jistý, vím přece, jak problematická byla tvá matka – doufám jen, že se nebudete hádat i na nebesích, kde má panovat, podle toho, co jsem slyšel, absolutní klid).

Arthur si každopádně představuje, že jsi nějakým kouzelnickým trikem opustila rakev a vznášíš se nad oblaky. Je přesvědčený, že se ti dobře daří, protože jsi anděl a dostáváš každý den clafoutis aux cerises, ten teplý třešňový koláč, který máš tak ráda.

Když jsem mu nedávno udělal špagety s jeho oblíbenou omáčkou (smíchat trochu rajčatové šťávy se smetanou a ohřát to dokážu i já), řekl Arthur najednou, že jsi mu vyprávěla, že se vydáš na velice, velice dlouhou poslední cestu a že na místo, kde potom budeš, nebude bohužel možné zavolat. Ani na mobilní telefon, protože je tam hrozně špatný signál. „Nemusíš si ale dělat starosti, tati,“ dodal. „Nakonec se tam všichni sejdeme a do té doby nás bude maminka navštěvovat v našich snech – tak to řekla. Setkávám se s ní ve snech často,“ ujišťoval mě horlivě. Nebyl jsem si jistý, jestli si jen nevymýšlí, aby mě utěšil.

„Vypadá jako anděl a má velice dlouhé vlasy.“

Včera chtěl vědět, jestli máš i křídla a jestli můžeš z nebe vidět opravdu VŠECHNO. Myslím, že po čištění zubů tajně snědl čokoládu, a tak trochu znejistěl.

Přál bych si umět s tvým úmrtím nakládat stejně dobře jako Arthur, Hélène. I on je někdy smutný a chybí mu maminka, vyrovnal se ale mnohem rychleji s tím, že už tady dole nejsi.

Často se mě ptá, co by teď asi řekla maminka. Já se ptám taky. Mám tolik otázek a žádné odpovědi, moje milovaná. Kde jsi?

Chybíš mi, chybíš mi, chybíš mi!

Píšu jeden vykřičník, ve skutečnosti by jich tam ale mělo být tisíc.

Ve své bolesti jsem začal být skromný. Spokojil bych se s tím, kdybych si tě mohl vypůjčit „seshora“ jen na jedno odpoledne v měsíci, kdybychom spolu mohli strávit jen pár hodin. Nebylo by to skvělé?

Místo toho ti konečně píšu. Aspoň to.

Zítra tedy pojedu na Montmartre a přinesu ti svůj první dopis. Promiň, že to trvalo tak dlouho. Když jsem teď překonal ochromení, bude další dopis brzy následovat. A budeš žasnout, protože jsem vymyslel pro naši jednostrannou korespondenci něco naprosto výjimečného.

Na shledanou, moje milovaná Hélène, do dalšího dopisu, do chvíle, kdy tě budu zase mít jako tehdy v máji.

Julien 