© Carlsen Verlag, Hamburg 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Iva Zündorf, 2025

Cover © Fréderic Bertrand, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

ISBN 978-80-277-6765-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-6766-3 (mobi)

Obsah

Před dlouhou dobou…

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Po nějaké době…

A ZAČÍNÁME!

Před dlouhou dobou…

„Sem si zabalíš všechno, co je pro tebe důležité,“ řekla maminka Jindrovi a podala mu modrý lepenkový kufřík. Ten se spoustou nálepek. Jindra věděl hned, co si do něj dá. Důležitá pro něj byla jen jediná věc: Bonifác Muchla Hajánek, jeho nejlepší kamarád. S ním se Jindrovi nemohlo nic stát. Nikdy a nikde.

A tentokrát nejeli jenom na dovolenou k Baltskému moři, ale mnohem, mnohem dál. A napořád. Když se mu bude stýskat, jeho kamarád ho svými měkoučkými tlapkami vždycky utěší. Jindra vzal svého károvaného plyšáka z polštáře, opatrně ho položil do kufříku a zacvakl zámek.

O mnoho let později…

Zloděj se u Nema v obýváku posadil na sedačku a natáhl se do misky pro pár chipsů. Zatímco mu děti vysvětlovaly svůj odvážný plán s yettim, pohodlně se zabořil do polštářů a ruce si nenuceně položil nahoru. S pohledem upřeným jinam se nenápadně natáhl pro plyšovou hračku, která seděla v rohu sedačky. Všiml si jí hned, co vešel do obýváku. Špičkami prstů zachytil ožužlanou nohu a nenápadně si hračku přitáhl k sobě. Celou dobu se díval dětem do očí. Jeho úskoku si nikdo ani nevšiml. Blonďatý kluk dál hladil myš, Nemo si ručníkem sušil vlasy, Otka se dívala na hodiny s kukačkou. „Tak honem,“ pobízela energicky Michala. „Pusťte se do toho, už je skoro poledne a my toho musíme ještě dost stihnout.“

„V klidu.“ Zloděj ležérním pohybem sundal ruce z polštářů, strčil plyšáka do kapsy u mikiny a naklonil se nad konferenční stolek.

Okamžitě jím projel blažený pocit, který tak dobře znal. Ty děti se daly tak snadno obelstít! Jemu bylo sice už patnáct, když ho ředitelka oklamala, přesto byl tehdy ještě tak zranitelný, tak nešťastný a tak sám.

Soustředěně žmoulal hebkého plyšáka v kapse, dokud mu z hrdla nevyšel tichý vzlyk. Krátce nato obývací pokoj naplnil jeho vítězoslavný chechot.

Zloděj se vrátil do své vilky v dobré náladě. Konečně je zase doma a vyspí se v pořádné posteli. Noci na karimatce byly docela drsné. A rozvařených nudlí už má taky plné zuby. Zítra si upeče jablečný koláč! Při té představě se mu začaly sbíhat sliny. Ale nejdřív se musí zbavit té ukradené hračky a poslat ji Až úplně na konec světa. Dřív, než si Nemo všimne, že zmizela.

Už po deváté si šel do sklepa pro lepenkovou krabici. Nacpal plyšáka dovnitř a popustil uzdu všemu, co cítil. Černé slzy se pomalu rozpíjely hračce na bříšku.

Pak už jen fixem naškrábal na balík adresu:

NIKOMU!

DO HÁJE

AŽ ÚPLNĚ NA KONEC SVĚTA

Kapitola 1

MEDVĚDÍ DOUPĚ

„Fuj!“

Nemova maminka vešla do pokoje a přičichla si. „Tady je puch jak v medvědinci.“ Nohou odhrnula oblečení, které se povalovalo na zemi, a klestila si cestičku k oknu, aby vyvětrala. Sklonila se k Nemovi, který ještě ležel v posteli, a vlepila mu vlhkou pusu na tvář.

„Brr!“ Nemo si s nelibostí otřel tvář a začal se ospale protahovat. Cítil, že ho včerejší dobrodružství pořádně vyčerpalo. Po zápasu s Arkasem byl celý rozlámaný. Zároveň si ale připadal nějak silnější a dospělejší.

„Poslouchej, z tebe se přes noc stalo zase mrně?“ Maminka ukázala na hromadu oblečení, ze které se linul ostrý pach medvědího válečníka – trochu jako pryskyřice a mokré dřevo, sliny a lékořice zároveň.

„Proč to tu necháváš ležet, jak to z tebe spadne?“ hubovala maminka. Zvedla ze země džíny a mikinu a přehodila je přes židli.

Nemo jen něco zavrčel a přetáhl si peřinu přes hlavu. Jestli se tady někdo změnil, tak to není on, ale máma! Takový tón u ní vůbec neznal.

„Už je skoro sedm, zlatíčka moje!“ Do pokoje zvesela vtančil pan Pinkovský. Zvedl Nemovi cípek peřiny a polechtal ho na noze. Nemo se neovládl a začal se hihňat, když vtom mu přeskočil hlas. Jeho hlasitý smích se změnil v pisklavé hihňání.

„Ale podívejme!“ Rodiče se na syna překvapeně podívali. „Tady někdo začíná mutovat,“ s úsměvem poznamenal tatínek. „Naše holátko nám začíná dospívat? Mimochodem…“ pátravě se rozhlédl. „Kdepak máš všechny plyšáky?“

„Ve skříni,“ zabručel Nemo do polštáře.

„Už je nepotřebuješ?“

„Samozřejmě, že ne!“ zvedl se Nemo na posteli. „Víte vůbec, kolik mi je?“

„Počkej, nech mě hádat…“ maminka se snažila ze závěsu odlepit napůl slízané lízátko.

„Čtyři?“

„Dokonce i Hopsíka a Topsíka jsi schoval,“ rozhořčeně dodal tatínek. „A Jumbo, ten slon s jednou nohou, ten je taky pryč. Ještě že Bonifác sedí v obýváku. Jinak by taky skončil mezi smradlavými ponožkami a sáčkem na tělocvik.

„Bez obav,“ uklidňoval ho Nemo. „Sáček na tělocvik jsem někde ztratil.“

„Cože?“ vyletěla maminka. „Už zase? Kde jsi nechal hlavu, Nemo?“

„Na polštáři.“ Nemo se svalil zpátky do peřin a zavřel oči.

„Tak už vstávej!“ zatahal ho tatínek za nohu.

„Co je zas tohle?“ ozvala se znovu maminka.

Nemo na ni podezřívavě zamžoural. Není to od ní nějaký lstivý úskok, jak ho dostat z postele? Ale maminka opravdu držela v rukou nějaký těžký předmět.

„Co by to tak asi mohlo být?“ zavrčel.

„To je činka,“ s údivem pronesla maminka. „Na co to máš?“

„No, lovím s ní komáry.“

„Ha, ha, moc vtipné.“ Maminka jeho skvělý vtip neocenila a vzepřela činku nad hlavu.

„Odkud to máš?“

„Půjčil mi ji Bédův táta.“

„A co tady dělá můj hrnek na kávu?“ Teď už si všiml nepořádku v pokoji i pan Pinkovský. Štítivě sundal z Nemova sešitu do matematiky ulepený hrnek. Příznačně po něm zůstal hnědý kroužek na slově poloměr.

„A nedojedený jogurt?“ otázal se. „A tamten talíř a na něm nedojedený chleba se sýrem?“ Pan Pinkovský ukázal na poličky s knihami. Najednou začal v pokojíčku nacházet překvapení, jako nadílku od Mikuláše.

„Co dělá sklenice s arašídovým máslem v tvojí tenisce!? A jablečná taštička na parapetu?!“ S každou další otázkou byl jeho hlas přísnější.

„Spletly si dveře,“ mumlal Nemo ospale.

„No tak, Nemo,“ zkoušela to maminka po dobrém. „Nechceš jíst přece jen raději v kuchyni?“

„Ne, nechci.“

„Nebuď drzý!“ rozčílil se tatínek.

Nálada pomalu klesala k bodu mrazu. „To je fakt strašně nehygienické, nechávat jídlo v dětském pokoji.“

„Já už ale nejsem děcko.“

„Tak proč po tobě musíme pořád něco uklízet?“ opáčila maminka. „Tak teď pěkně vstaneš a odneseš ty věci do kuchyně. My s tatínkem už musíme jít.“

Rodiče mezi rozházenými věcmi klopýtali ke dveřím.

„A ještě něco, úplně jsem na to zapomněl.“ Tatínek se na něj obrátil od dveří. „Jsou tu tvoji kamarádi a čekají na tebe. Otka se přes léto pořádně vytáhla!“

„Cože?“ Nemo najednou ožil. „Proč jsi to neřekl hned?“

„Však to brzy uvidíš sám.“

„Ale ne. Proč jsi mi neřekl, že ti dva už jsou tady?“ Nemo vyjel z postele jako fretka. Chtěl přeskočit sklenici s arašídovým máslem, kterou měl v tenisce, omylem ale dopadl na svazek klíčů.

„Auvajs!“

S kulháním zmizel v koupelně. Za pět minut byl venku – osprchovaný a voňavý.

Kapitola 2

BONIFÁC M. HAJÁNEK

S tlukoucím srdcem vešel Nemo do obývacího pokoje.

„Sorry, nejdřív jsem si musel dát sprchu,“ řekl ležérně. S rukama v kapsách se došoural k sedačce a svalil se na ni. Byl rád, že rodiče už jsou pryč a nemohou ho před Otkou dál peskovat. „Jak to, že jste tady tak brzo?“

„Mysleli jsme, že posnídáme u tebe.“ Béda přinesl z kuchyně tři talíře a nůž, postavil na pult máslo a otevřel sklenici s Nutellou. Nemo byl jeho kamarád už od školky, a tak se u Pinkovských vyznal stejně dobře jako doma. S naprostou samozřejmostí strčil dva krajíčky bílého chleba do topinkovače a plný očekávání si před něj sedl.

„U vás máme aspoň klid,“ řekla Otka a spravila si před zrcadlem culík. „Violetta šíleně prudí! Hned u snídaně mě chce zkoušet ze slovíček.“

„Vaši jsou ještě pryč?“ chtěl vědět Nemo.

„Ano i ne,“ odpověděla Otka. „Dneska se vracejí. Ale hned zase jedou na další natáčení do Slovinska. Vůbec se s nimi neuvidím. Ti dva myslí jen na svou kariéru, a ne na mě.“

„Ale aspoň jsou na cestách ještě spolu.“ Béda vylovil z topinkovače opečené toasty a namazal je tlustou vrstvou másla, které se hned začalo rozpouštět. „Naši spolu vůbec nemluví, aspoň ne přátelsky. Dneska ráno spolu telefonovali a ječeli na sebe jako dva paviáni.“

„A co řešili?“ Nemo vstal a šel se posadit k Bédovi.

„Kdo mě bude mít o podzimních prázdninách.“ Béda převrátil oči v sloup. „Je to vůbec normální? Jako bych byl nějaká věc, která se dá půjčovat.“

Otka si jen závistivě povzdechla.

„Poslouchej…“ Béda přičichl ke svému kamarádovi. „Ty jsi začal používat deodorant?“

„Já? Kdepak.“ Nemo zrudl jako rak. S pocitem trapnosti se podíval na Otku. Ta si jich naštěstí moc nevšímala. „To bylo super včera, ne?“ odvedl od sebe rychle pozornost a vzal si z Bédova talíře hotový toast. „Konečně jsme tu záhadu se záhadnými balíčky vyřešili. I když, pořád se mi nechce věřit, že by byl Michal takový padouch. Pořád tak nějak doufám, že je nevinný.“

„No jasně,“ odfrkla posměšně Otka. „Byl to asi jeho neznámý bratr a Michal ho chtěl krýt.“ Sundala si brýle, pak si je znovu nasadila a kriticky se pozorovala v zrcadle.

„Stejně je to hrozné.“ Béda si připlácl na toast hroudu čokoládového krému. „Doteď jsem si myslel, že dospělí vědí, co dělají. Přitom se i oni řídí jenom svými pocity.“

„Přesně tak!“ Nemo dal svému kamarádovi za pravdu. „Je vážně hustý, že Michal krade plyšáky jenom proto, že mu ředitelka Hůlková jednoho někdy před sto lety sebrala.“

Béda s pohledem upřeným do prázdna přikývl. „Protože nedokáže strávit, že jiné děti svou nejmilejší hračku ještě mají.“

„Strávit?“ Nemo zvedl obočí. Poznámku o Bédově staromódním slovníku si výjimečně nechal pro sebe. „Nedokázal,“ poopravil ho. „Myslím, že se Michal Mráček stal konečně naším spojencem. Medvědího válečníka jsme přece porazili společně.“

„Samozřejmě!“ Bédovi se do očí vrátila jiskra. „Jsme nejlepší!“ Kluci si na to plácli a s chutí se pustili do toastů s čokoládovou pomazánkou.

„Heď huh hádné balíčky nedoraží,“ prohlásil Béda s plnu pusou. „A žítra navíč žačínají podžimní prázdniny. Budeme ši dělat, čo chčeme.“

„A co by to jako mělo být?“ vrátil se Nemo zpátky na zem.

Béda spolkl poslední sousto. „Tak to mě napadá řada věcí: péct švestkový koláč nebo vyrábět další maršmelouny pro kino Gala, učit se háčkovat, chodit do keramického kroužku…“

Nemo se netvářil zrovna nadšeně. „To raději nějakou novou příšeru.“

„Opatrně s tím přáním!“ napomenul ho Béda. „Nebo se splní. Tak to aspoň říká naše babi.“

„Možná to tak bude.“ Otka se posadila k nim. „Mám podezření, že náš meteorolog je zase v akci. Jeho černé slzy přece znovu oživily Icyho. To ale dokáže, jen když je šťastný i smutný zároveň. Znamená to, že musel nějakou hračku sebrat.“ Otka se podívala na Nema.

„A možná okradl i tebe. Když Icy obživl, byli jsme přece všichni tady. Kde máš svoje plyšáky?“

„Plyšáky?“ zasmál se s opovržením Nemo a posadil hlas obzvlášť nízko. „Žádné nemám! Na to jsem už moc velký.“ Bezděčně však obrátil pohled k sedačce, kde měl místo jediný plyšák, kterého ještě neschoval do skříně. Leknutím vyjekl jako štěně, kterému někdo šlápl na ocásek.

„Bonifác!“

„Bonifác?“ Otka zvedla pravé obočí. Béda zbledl jako stěna. „Co je s ním?“

„To fakt nevím.“ Nemo se pokoušel navenek zůstat klidný, ale uvnitř se v něm všechno zmítalo jako vlny na suchopárském rybníku v bouři. „Je prostě pryč!“

„Šmankote!“ Béda se pokřižoval. Nemo seskočil z barové stoličky a běžel k sedačce. Nechápavě šátral po polštářích. „Přece tu byl, seděl opřený tady nahoře v rohu.“

„Můžete mi to prosím vás vysvětlit?“ nechápala Otka. „Kdo?“

„No přece, Bonifác Muchla Hajánek.“ Béda přispěchal kamarádovi na pomoc. Horečně prohledávali sedačku. „Bóňa byl Nemův absolutně nejmilejší plyšák. Zdědil ho po tátovi a ten ho měl od babi Malči, to byla Nemova babička z Polska. Ti dva by bez sebe neudělali ani krok.

„Nemo s babičkou?“

„Ne, Nemo a Bonifác,“ zaúpěl Béda a vrhl na Otku zoufalý pohled. „Kamkoli Nemo šel, Bonifáce měl vždycky s sebou. Ve školce, na hřišti, nebo když zůstal přes noc u nás. Bóňa mu vždycky pomáhal překonat stesk po domově.“

Nemo se zarazil. Hlasitě zakašlal a vrhl na Bédu varovný pohled. Béda byl ale k nezastavení. „Bonifác je malý, modrozeleně károvaný a jednu nohu má odrbanou, protože ho Nemo pořád ožužlával.“

„A jo,“ vzpomněla si Otka. „Taková ta legrační něčím vycpaná hračka?“

„Ani náhodou!“ zavrčel Nemo.

Béda pokýval hlavou. „Nemo ho u televize muchlá ještě teď.“

„Hele, zmlkni!“ přerušil Nemo svého kamaráda. „Do takových detailů zacházet nemusíme. Radši mi pojď pomoct odsunout ten gauč.“ Oba vlezli za sedačku a vytahovali ven věci obalené chuchvalci prachu: dílek z puzzle, který tak dlouho hledali, černou šachovou věž a pár křupek.

„To byste taky mohli hledat do rána,“ poznamenala suše Otka. „Je nad slunce jasné, kde Bóňa je! Vždyť ten meteorolog seděl přesně na tom místě, když nechával obživnout Icyho.“ Popadla aktovku a rozběhla se ke dveřím. „Tak rychle! Na co čekáte? Musíme si s Michalem promluvit, dřív než pošle Bonifáce Až úplně na konec světa.“

Kapitola 3

SIRUP PROTI KAŠLI

„Hej! Co to má znamenat?“ Michal se krčil na rozviklaném žebříku a snažil se jablkové palbě vyhnout.

Při další ráně myslel Nemo na Terku, jak byla strašně smutná, když přišla o svého jednorožce.

„Auvajs!“ Na zádech moderátora počasí přistálo několik mrňavých jablíček najednou.

„Kam jste ho schoval?“ křičel na něj Béda.