Přeložila Michaela Tylová

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY:Citace ze Shakespearových děl Romeo a Julie a Hamlet jsou užity v překladu Josefa Václava Sládka.

SHAKESPEARE, William. Hamlet: kralevic dánský – tragedie o pěti jednáních. Praha: Fr. Růžička, 1946.

SHAKESPEARE, William. Romeo a Julie: tragedie v pěti jednáních. Praha: Česká akademie císaře Františka Josefa pro vědy, slovesnost a umění, 1900.

TWELFTH KNIGHT Text Copyright © 2024 by Alexene Farol Follmuth Published by arrangement with Tor Publishing Group All rights reserved.

Translation © Michaela Tylová, 2025

ISBN 978-80-284-0887-9

Davidovi za dvacet let povídání

a ženám fandomu, díky nimž jsem poprvé cítila,

že mám prostor se vyjádřit.

OBSAZENÍ

VIOLA REYESOVÁ: Mladá sedmnáctiletá žena a jedna z našich hlavních postav, Viola, často zvaná Vi, je tvrdohlavá a sebevědomá, s občasným temperamentem zlé ženy.

JACK ORSINO: Naše druhá hlavní postava, oblíbený a výjimečně nadaný sportovec Jack, jemuž se podle postavení v rodinném fotbalovém odkazu přezdívá Hrabě.

SEBASTIAN REYES: Bratr-dvojče Vi, kterému často říkají Bash. Je stejnou měrou veselý umělec i příhodná studnice osobní inspirace.

OLIVIA HADIDOVÁ: Bohatá, krásná a oblíbená Olivia je přítelkyně Jacka Orsina a spolužačka Vi Reyesové, jež skrývá záhadné tajemství.

ANTONIA VALENTINOVÁ: Nejlepší kamarádka a nejbližší důvěrnice Vi, která je také pevnou součástí maskulinních světů fandomu a gamingu.

CESARIO: Pojmenován po hlavní postavě z oblíbeného seriálu Vi Reyesové, Války trnů. Cesario je Viino mužské alter ego ve hře Dvanáctý rytíř.

1

Válečné bubny

Jack

Když jsem byl malý, všichni samozřejmě předpokládali, že jelikož jsem syn Sama Orsina, bude ze mě slavný americký zadák.

Měli… napůl pravdu.

Chci říct, chápu to. Když byl můj táta, jediný syn údržbáře a servírky, v devadesátkách na Messalinské střední, nastavil slavný rekord Severní Karolíny v největším počtu přihrávek v přepočtu na yardy, jen aby ten rekord před čtyřmi lety překonal můj starší bratr – takže jo, mám zhruba tušení, co se ode mě očekává. Zlaté rodinné ručičky! V podstatě moje dědičné právo. Lidi čekají, že budu stejný jako můj otec a bratr: vedoucí hráč, lídr. Někdo, kdo kontroluje hru. A v mnoha ohledech mají pravdu.

Vnímám hru jinak než ostatní. Mám dojem, že komentátoři tomu obvykle říkají vize nebo prozřetelnost, i když pro mě je to spíš něco vrozeného. Když mě loni na podzim verbovali do Illyrie, říkali, že hřiště vidím pohledem šachového génia, což zní asi nejblíž pravdě. Dopředu vím, kde kdo bude, jak se bude pohybovat. Cítím to někde uvnitř, je to jako napínání svalu. Dokážu to poznat, jako když se schyluje k bouřce.

Jako například právě teď.

Messaline Hills v Kalifornii není tak docela Odessa v Texasu, ale jako bohaté předměstí San Franciska víme, jak na pořádné sportovní drama. Jak se slunce vpíjí do reflektorů stadionu, dohořívá horko pozdního srpna, prostředí našeho známého domácího trávníku se proměňuje a vše se točí kolem jediné věci: dnes se hraje zápas. Tribuny jsou nacpané k prasknutí, z davu se ozývá mumraj a skandování; všechno zabalené do messalinské zelené a zlaté. Ozve se zvuk bubnu, ostrý jako břitva. Na hřišti se mísí pach potu a soli s vůní kouře z barbecue, díky naší legendární tradici, kdy se při prvním domácím zápasu sezóny grilují selata.

To, že tady dneska večer stojím v posledním ročníku na střední, je jako začátek nové éry. Úděl, osud, jakkoliv tomu chcete říkat – je tu na hřišti s námi, cítím to od chvíle, kdy spustili další hru; celý můj tým se na maličkou chvíli ani nepohne.

„HUT!“

Okamžitě vyvíjejí tlak na Curia, našeho zadáka, tak si vytvořím prostor a rychle měním směr, setřásám obránce, abych se dostal na Curiovu levou stranu na předávku. Tuhle hru jsme dělali už stokrát; fungovala minulý týden na prvním zápase sezóny, venku, proti Veroně, a bude znova fungovat i dneska. Vezmu si od něj míč a všimnu si přibližujícího se obránce, jak volá na blokujícího hráče, aby mi pokryl pravou stranu. Samozřejmě mine, tak se znovu obrátím, abych setřásl obránce napravo. Nezvládne se na mě pověsit. Smolík.

Teď už mě čeká jen čtyřicetiyardový běh s celou padovskou obranou v patách.

Pamatujete si, jak jsem říkal, že s tím, jak půjdu v tátových šlépějích, měli všichni napůl pravdu? To protože já jsem nejlepší running back. To je to, kým jsem, co miluju. Když mě kouč během mojí první juniorské sezóny viděl, jak s míčem vyrazím vpřed, kdykoliv k tomu dostanu příležitost, předvídal, a postavil mě do role running backa. Můj táta prý udělal scénu. Kdysi mu prorokovali, že bude jedním z mála černých zadáků, kteří se můžou rovnat Elwayovi nebo Youngovi, ale jeho kariéra skončila předčasně, když mu sny o profesionální dráze zhatilo zranění. Ve svých dvou synech přirozeně viděl odraz svojí vlastní slávy a přál si pro nás úspěch, který kdysi předpovídali jemu.

Když jsem ale pelášil přes celou délku hřiště, nemohl to rozhodnutí zpochybňovat ani sám Král Orsino. Říká se, že každý velký fotbalový hráč má v sobě nějakou nadpřirozenou jiskru, a ta moje – věc, díky níž jsem nejlepší hráč na hřišti – je, že mi stačí vidět dokonce jen záblesk skulinky a dokážu předběhnout každého, kdo se mě pokusí zastavit. Mám naprostou důvěru v tep, který mi pulzuje v hrudníku, ve svátost mých vlastních dvou nohou. V jistotu, že se po každém těžkém pádu probojuju zpátky nahoru. Většina lidí netuší, jaký je smysl jejich života, proč existují nebo k čemu byli stvořeni, ale já jo. Koneckonců je to dost krátký příběh.

V tomhle případě jen čtyřicet yardů.

Ve chvíli, kdy protnu gólovou lajnu, už kapela hraje naši škol-ní bojovou píseň a na ochozech bouří celé město. Co se týká domácích otevíracích zápasů, rozhodně jim dopřávám show a oni mi to oplácejí svým obvyklým pokřikem – „Hrabě Orsino“, variací na to, že můj otec je Král a bratr Princ.

Letos nikdo nepoužívá slovní spojení jestli vyhrajeme ligu, ale až.

Házím míč rozhodčímu a dívám se přitom na příliš pomalého cornerbacka, který nevypadá vůbec spokojeně, že jsem pod jeho dohledem zase skóroval. Pravděpodobně je nejrychlejší ze svého týmu, což zní jako sakra uznání, dokud jste nepotkali mě. Někteří lidi mají opravdu problém být v něčem druzí – jen se zeptejte Violy Reyesové, místopředsedkyně školního parlamentu, kterému já předsedám. (Dožadovala se přepočítání, když nás ve výsledku dělilo jen dvacet hlasů, upřeně na mě zírala a mlela něco o volebních pravidlech, jako kdyby to, že jsem oblíbený, bylo něco zlomyslného a zároveň osobního.) Naneštěstí pro padovského cornerbacka – a Vi Reyesovou – jsem prostě tak dobrý. Rychlost a obratnost, které mi od příštího podzimu zajistily místo na Illyrské, nejsou nic, nad čím by se dal ohrnovat nos. A stejně tak ani nad skutečností, že každou minutu každičkého dne jsem dostatečně oblíbený na to, že bych mohl do televize.

S… malými výjimkami. „Příště trochu přidej,“ radím cornerbackovi, protože co by to bylo za zápas bez menšího špičkování? „Pár sprintů navíc a máš mě.“

Zamračí se a ukáže mi prostředníček.

„ORSINO!“

Když se střídáme se speciálním týmem, kouč si mě posunkem zavolá k postranní čáře. Přiloudám se s tím, čemu říká „výraz co-s-tím-uděláš“, a on obrátí oči v sloup.

„Nech za sebe mluvit svůj běh, Hrabě,“ zabručí na mě, a ne poprvé.

Skromnost se radí lehce, když nejste ten, na koho fanoušci pějí ódy. „Kdo říká, že vůbec něco říkám?“ zeptám se nevinně.

Úkosem se na mě podívá a pak mě gestem odkáže na lavičku. „Sedni.“

„Pane, ano, pane.“ Mrknu na něj a on znovu protočí oči.

Zmínil jsem, že kouč taky občas slyší na „tati“? Jo, je to tak – z Krále Orsina se stal kouč Orsino, a díky svojí práci pro dobro komunity v podobě trenéra školního fotbalu je pořád tím místním klukem, co to v životě někam dotáhl. Loni od Asociace černošských podnikatelů v Bay Area vyhrál cenu Muž roku a k tomu byl zmíněný na skoro všech školních akcích za posledních deset let. Naše hrdě vybojované úspěchy v messalinské smaragdové a zlaté nám v převážně bílé historii města zajišťují výjimečné místo.

Když dojde na dovednosti Orsinů na hřišti, někdo tomu říká štěstí. My tomu říkáme odkaz. V porovnání s tátou a bráchou toho ale ještě musím dokázat hodně. V mém věku byli oba v celoamerickém výběru a taky jedni z nejvíce rekrutovaných hráčů Národní vysokoškolské atletické asociace NCAA – ale na rozdíl ode mě měli před začátkem svých posledních ročníků v kapse tituly státních šampionů. Možná jsem nejlepší running back v Kalifornii, dokonce možná v zemi, ale pořád se snažím probojovat ze stínu, který se táhne na míle daleko. Co se týká přezdívek, Hrabě Orsino zní skvěle, než vám dojde, co to v kontextu rodové linie vlastně znamená. Každý rok tak představuje zákeřný experiment ve smyslu jsi blízko, ale ne dost.

Je dobře, že mám tak silnou motivaci, protože i když dneska večer hraju svůj životní zápas – zatím jsem zvládnul doběhnout dva tvrdé touchdowny, takže mi chybí jediný úspěšný běh k pokoření messalinského rekordu v počtu získaných yardů za kariéru –, Padova má celý pluk velkých obránců, kteří pracují na tom, aby naši útočnou lajnu udrželi v bezpečné vzdálenosti. Naši obránci dělají to samé s triky, které Padova sype z rukávu, ale Curio, náš quarterback, který se v týmové hierarchii konečně vyšplhal nahoru, není ani zdaleka takový hráč, jakým byl ve své poslední sezóně Nick Valentine. Jsem to já, kdo se bude muset postarat, aby se míč dostal do endzony, ať už se po cestě budeme muset popasovat s čímkoliv. Což znamená, že můj celkový rekord dneska večer určitě padne.

Při zvuku fandění padovského davu se oklepu; jejich receiver zvládne chytit neuvěřitelný míč, na což naše strana tribuny reaguje zaúpěním. Tohle rozhodně nebude jednoduché. Ale i když jde o hodně, jde o to samé jako vždycky. Vždycky je to o té hře přímo přede mnou a ve chvíli, kdy pomine, jdeme na další.

Stále dál. Stále kupředu.

Natáhnu krk a vydechnu, zvedám se na nohy přesně ve chvíli, kdy se Padova dokonalým hodem dostane na méně než deset yardů od naší gólové lajny. Pokud teď zaskórují, jsme na řadě my. Já jsem na řadě. Moje chvíle. Každý, koho znám, je tam venku na tribuně a ani nedutá a já je nezklamu. Než dneska večer odejdu ze hřiště, budou všichni svědky mého osudu: vítězné sezóny.

Státní šampionát.

Nesmrtelnost sama.

Jsem dramatický? Ano, rozhodně, ale fotbal si není těžké romantizovat. A nemyslím si, že je přehnané to říct: vždycky na mě něco čekalo. Něco velikého. A tohle je moje šance si to vzít.

Takže teď je čas utíkat.

Vi

Hra se rozhodně začíná přiostřovat. Ztratili jsme jedny z nejlepších loňských hráčů a v takhle vražedném tempu je klíčové se soustředit, takže aby vyhrála tahle parta, bude to chtít… no, zázrak.

Ale zázraky se dějí.

„Přicházejí.“ Víc Murph neřekne. Okamžitě mi po zádech přeběhne mráz. Tohle je ta zábavná část, ale je to taky chvíle, kdy se dělá nejvíc chyb. Nakloním se, jsem nervózní, ale strach nemám. Tohle zvládneme.

(Tohle musíme zvládnout. Když ne, nedostanu šanci ani náhodou a to prostě není přijatelná alternativa.)

Nalevo ode mě jako první zareaguje Rob Kato. „Kolik jich je?“

Murphy neboli Murph (jehož opravdové jméno je Tom, i když mu tak nikdo neříká – upřímně, ani se nesnažte zapamatovat si, jak se kdo jmenuje, vážně to není důležité) z druhé strany stolu odpoví: „Deset.“

„Někdo z nás bude muset sundat dva.“ To řekl Danny Kim. Je to nováček – nejen v partě, ale ve hře celkově. Což nám je přesně k tomu, k čemu byste čekali, a stejnou měrou stojí i za zapamatování. (Klidně vám je místo toho očísluju, ať se v tom neztrácíte, ale chodíme spolu na stejné volitelné předměty už nejmíň zhruba tak čtyři sta let, takže pro navození atmosféry pojďme předstírat, že mi není úplně jedno, že existují.)

„Já to zvládnu,“ nabízí se Leon Boseman po Robově levici. Kluci mu říkají Boss nebo Boss Man, familiární přezdívkou, kterou mu říká jejich klučičí partička a která nemá žádný významný efekt na Leonovu oblíbenost v kolektivu.

„Já taky,“ rychle se přidám.

„Cože?“ To je Marco Klein, nalevo od Murpha. Marco je kardinální parchant. Ale už jsem na něj zvyklá, takže je to asi lepší než drátem do oka.

„Podívej se na deník mojí postavy, Kleine,“ zavrčím. „Mám černej pásek v –“

Za Antoniiným kuchyňským oknem se náhle ozve ohlušující řev, po kterém následuje hromová oslava školní kapely.

„Bože, pardon.“ Antonia se zvedne, aby okno zavřela. „Míváme tu hluk, když se hraje.“

Vzdálené zvuky středoškolského fotbalu jsou úspěšně utlumeny, a tak se můžeme vrátit k jídelnímu stolu, na kterém hrajeme ConQuest. Ano, ten ConQuest, tu hru na hrdiny pro nerdy, haha, my víme. Věc se má tak: zaprvé, my jsme nerdi, čímž myslím to, že dohromady tvoříme horní jedno procento našeho maturitního ročníku a jednou pravděpodobně budeme vládnout světu, i když nám to prohraje pár soutěží oblíbenosti (to ani nebudu zmiňovat ten debilní podfuk jménem volby do školního parlamentu, nebo se mi z toho zvedne kufr), a zadruhé, není to jen pro antisociální podivíny ze sklepa. Věděli jste, že stolní hry na hrdiny, jako je ConQuest, jsou předchůdci masivně multiplayerových online RPGček, jako je World of Warcraft nebo Dvanáctý rytíř? Většina lidí to neví, což mě štve. Nesnáším, když lidi zavrhují revoluční formy médií jen proto, že jim nerozumí.

Ale nechápejte mě špatně – já vím, odkud se to nedorozumění bere. Murphovy načechrané popelavě blond vlasy jsou právě teď sčesané do čela, aby zakryly Orionův pás cystického akné. Danny Kim má černé vlasy v anime stylu, ale ani to mu nepomůže, aby nebyl o hlavu menší než já. Leona proslavil jeho smích, který připomíná hyenu; Rob Kato je náchylný na nekontrolovatelné pocení ze stresu; Antonia – mimochodem, jediný člověk tady, kterého mám opravdu ráda a respektuju – má na sobě ručně pletenou něco-jako-vestu, která má víc žmolků než stylu; a hej, já sama, i když mám dobrý den, vypadám, že by mi mohlo být dvanáct. Takže je jasné, že moje současná společnost asi nebude perfektní přesvědčovací argument. Každopádně, tahle hra je revoluční, bez ohledu na to, jestli už banda akademicky úspěšných středoškoláků dostala svoji post-pubertální podobu, nebo ne.

„Cos to říkala?“ pobídne mě Antonia, i když jsem pořád ještě otrávená z Marca. (Jednou žadonil, abych přemluvila Murpha, ať ho pozve, jako kdyby tomu tady Murph snad nějak velel.)

„Mám černej pásek v tawazunu,“ dokončím podrážděně. To je arabsky rovnováha a taky je to jedna z pěti hlavních bojových disciplín z původní hry ConQuest. Říká se, že Válka trnů – můj oblíbený televizní seriál, středověká fantasy adaptace o královstvích ve válce – vychází z obří, doma vytvořené kampaně ConQuestu, kterou hrál Jeremy Xavier, autor knižní série, jako quest master, když studoval na Yale. (Je to tak trochu můj hrdina. Každý rok si přeju, abych ho potkala na MagiConu, ale zatím bez úspěchu.)

„Není tawazun spíš takový slavnostní bojování s vějířema nebo tak něco?“ ptá se Danny Kim, který, opakuji, neví vůbec nic. Ano, při tawazunu se používají vějíře, ale využívání vějíře jako zbraně není v bojovém umění nic neobvyklého. A vůbec, smyslem je využít proti svému protivníkovi jeho vlastní rychlost, což znamená, že pro drobnější ženskou postavu, jako je Astrea, je to naprosto praktická volba. (To jsem já, Astrea Hvězdohlasá. Hraju za ni už dva roky a s každou kampaní její životní příběh vyšperkuju o něco víc. Ve zkratce – je sirotek a tajně ji trénovali jako nájemného vraha, ale pak zjistila, že její rodiče zavraždili lidi, co ji trénovali, a tak se jim teď chce pomstít. Naprosto klasický příběh!)

Než stihnu opravit další z otravných mylných názorů Dannyho Kima, odpoví Matt Das. „Tawazun je v podstatě jiu-jitsu.“

„V každým případě jsem řekla, že to zvládnu,“ dodám. „Víc k tomu vědět nemusíte.“ Zatím neproběhlo moc bojů; před nějakou dobou jsme se dostali do menší potyčky s lapky, ze které jsme si odnesli malý onyxový hrot šípu, a nikdo z nás neví, co s ním dělat. A vůbec, neměla bych mu muset nic dokazovat.

„Proč ho třeba, já nevím, nesvedeš?“

OK, nenávidím Dannyho Kima. „Vidíš někde na mým deníku úkolu vypsanou ‚sílu svádění‘?“ dožaduju se vysvětlení a tentokrát ne moc trpělivě. Danny si vymění pohled s Leonem, který ho sem přivedl, a já mám najednou sto chutí jim o sebe třísknout hlavami jako párem kokosů. Ale samozřejmě to neudělám. Protože podle všeho mám být na lidi příjemnější, když chci, aby se mnou souhlasili. (Velký dík babičce za tuhle super radu.)

„Věř tomu, nebo ne, Danny,“ řeknu s dokonalým úsměvem, „jsem schopná předstírat bojový umění stejně dobře jako ty.“ Ve skutečnosti vlastně líp, protože poslední čtyři roky chodíme s bráchou-dvojčetem Bashem na muay thai. (Bash ho dělá kvůli bojování na jevišti, ale já právě kvůli případům, jako je tenhle.)

Danny Kim mi úsměv neoplatí, takže aspoň není úplný idiot.

„Já můžu něco zkusit,“ vloží se do toho Antonia, věčný mírotvůrce naší skupiny. „Mám tu lektvar lásky, co by mohl fungovat. Ženský lsti a tak podobně, nemám pravdu?“

Neřekla ženské lsti, že ne. Mám ji fakt ráda, ale tohle je moc.

„To je tvůj oficiální tah?“ ptá se jí Murph a sahá pro kostku.

Odstrčím mu ruku pryč, abych ho zastavila, protože tohle fakt nejde, ježišikriste. „Larissa Erudovaná je léčitelka,“ připomínám zbytku stolu, protože každou kampaň, bez výjimky, aspoň jeden z nás potřebuje Antoniiny léčivé schopnosti, aby mohl pokračovat. Je v podstatě náš nejdůležitější hráč, což si přirozeně kluci nejsou schopní (nebo ochotní) připustit. „Měla by ses držet zpátky a postarat se o zraněný.“

„Má pravdu,“ prohlásí Matt Das, který je překvapivě nápomocný, i když je v partě nově. (Matt je opálený, má vlnité vlasy a zdá se, že deodorant pro něj není nic cizího, takže kdyby mě zajímalo, jak tady kdo vypadá, řekla bych, že jeho vzhled je ucházející.) „My ostatní si boj rozdělíme mezi sebe.“

„Nebo –“ začnu, ale znovu mě přeruší.

„Můžeme o tom přestat mluvit a jít konečně bojovat?“ zakňučí Marco.

„Nebo,“ opakuju a Marca ignoruju, „bysme možná nejdřív mohli zkusit diplomacii.“

Kluci synchronizovaně zaúpí. Kromě Matta Dase.

„Vždyť oni na nás jdou se sekerama,“ opáčí Rob.

„Murph o sekerách neříkal ani hovno,“ připomenu mu, protože jako quest master je Murph ten, kdo příběh vypráví a dává nám všechny informace, které potřebujeme. A stejně tak nám nedává informace, které nejsou relevantní. „Mají zbraně, Murphe?“

„To z dálky nevidíte,“ odpoví Murph a očima zběžně přelétne stránku v quest masterově bibli (stupidní název, a to žeru). „Ale pořád se přibližujou,“ dodá a bezstarostně se natáhne pro pizza rolku.

„Pořád se přibližujou!“ informuje mě Rob naléhavě, jako kdybych taky neslyšela, co Murph právě řekl.

„To chápu, ale může bejt chyba prostě předpokládat, že jsou ozbrojený. Pamatujete, co se nám stalo loni při nájezdu na Gamorru?“ připomenu a zvednu obočí. Všichni přikývnou, až na Dannyho Kima, který pořád nic neví. „Ani nevíme, jestli tihle hoši patří ke zbytku armády.“

Naštěstí pro mě to všichni naprosto ignorují.

„Navrhuju nejdřív střílet a až pak se ptát,“ prohlásí Leon a odfoukne kouř z neviditelné hlavně imaginární zbraně, i přesto, že jeho postava, Tarrigan Zhulenec, používá výhradně luk a šípy.

Unaveně se na něj podívám. Mrkne na mě.

„Jak jsou daleko?“ zeptá se Antonia Murpha. „Může se k nim někdo nějak dostat a zjistit, jestli mají zbraně?“

„Zkuste to a uvidíte,“ navrhne Murph a pokrčí rameny.

„No jasně, nějakej dobrovolník, co zalehne tenhle granát?“ ušklíbne se Marco.

OK, tohle už mě unavuje. „Fajn. Tak teda boj,“ připustím, „a nechť je kostka vržena.“

„To je z Války trnů?“ zajímá se – jak jinak – Danny Kim. Ano, je a taky je to ze scény těsně předtím, než Rodrigo, hlavní hrdina, který je oproti ostatním postavám upřímně docela zmetek, odvede svoji armádu do prohrané bitvy.

„Kdo je na řadě?“ ptám se hlasitě.

„Já.“ Rob se napřímí. „Beru svůj meč a házím ho přímo do srdce největšího bojovníka.“

Tohle je typické, ale Robova postava, Bedwyr Smrťák (já vím, trapas, ale ve výsledku to v porovnání s celou partou není taková hrůza), je aspoň kromě toho, že je neprakticky lehkovážný, i obr a silák.

Murph hází kostkou. „Tvůj pokus je úspěšnej. Vůdce skupiny padá k zemi, ale než dopadne na zem, zvedne ruku a –“

Panebože. Přísahám, že jestli drží bílou vlajku, tak…

„– k zemi se třepetá kousek bílý látky, kterou držel,“ zakončí Murph a já zakňourám. Samozřejmě. „Zbytek hordy v mukách padá kolem svého vůdce.“

„Dobrá práce, kluci,“ gratuluju jim sarkasticky.

„Sklapni, Vi,“ řekne Marco bez většího zaujetí.

„A co teď?“ ptá se Matt Das.

Kdybych tomu šéfovala já? Antoniina postava by ho magicky vyléčila, vyřešili bychom tohle nedorozumění, a s hordou možná dokonce obchodovali, vyměnili bychom zásoby nebo získali informace o těch chybějících drahých kamenech, jelikož ty jsou celým smyslem téhle kampaně. Ale už vím, že nemá cenu to ani zmiňovat – jestli mám na konci dnešního večera úspěšně vyjednávat, musí být parta v dobrém rozpoložení, takže tuhle hru musím vyhrát jejich způsobem.

Jestli kluci prahnou po násilí, dostanou násilí.

„Tak teď už očividně musíme bojovat, že jo? Jsem na řadě,“ připomenu jim a obrátím se na Murpha. „Přistoupím k jejich poručíkovi a nabídnu jim bezpečnej průchod výměnou za jejich kapitulaci.“

Murphy hází. „Nic takovýho,“ oznámí a zavrtí hlavou. „Poručík chce krev, vrhá se na tebe a nožem ti míří na hrudník.“

Děláme obvyklý kontrolní hod na sílu, ale já svoje schopnosti znám. „Čekám do poslední chvíle, pak uhnu noži, zkroutím mu ruku a navedu nůž přímo do jeho ledviny.“

Murphy znovu hodí. „To je kritickej zásah. Poručík je mimo.“

Narovnám záda, jsem spokojená. Kluci vypadají ohromeně, což mi připomíná, že i když jsou ukázkovým příkladem neschopnosti, ve skutečnosti chci, aby věřili, že tohle zvládnu.

„Jdu na druhýho největšího,“ prohlásí Marco. „Se svým palcátem.“

„Já střílím šíp,“ přidá se Leon.

„Na co?“ zeptám se, ale on mě odbyde.

„Šíp se zapichuje do lopatky člena hordy, ale není to fatální zranění. Palcátem mineš,“ popisuje Murph.

„Další rána,“ odpoví Marco.

„Já použiju svoje laso,“ dodá Matt Das, jehož postava je zvláštně westernová – předpokládám, že je to pozůstatek ze starší kampaně.

„Laso drží, ale ne moc dlouho. Palcát trefuje, ale jste teď obklíčený.“

Ostatní jsou nadšení z šance na boj. Ovšem všichni vždycky zapomenou, že ConQuest je především příběh. Ve smyslu, že tu vždycky jsou dobráci a zloduši a všechny postavy mají ke svému jednání nějaký důvod. Proč by horda přicházela s bílou vlajkou? Musíme mít něco, co chtějí. Jsou součástí příběhu bez ohledu na to, kdo jsou naše postavy, takže to musí být něco, co jsme sebrali během téhle hry. Ten zvláštní hrot šípu…?

Panebože, jsem idiot. Tahle kampaň se doslova jmenuje Quataranský amulet.

„Ze svýho pouzdra na zbraň vytahuju Quataranskej amulet a zvednu ho do vzduchu,“ vyhrknu a vyskočím na nohy. Všichni se na mě otočí a zírají. Nechápavě. (Proto nesnáším, když hraju s lidma, co nedávají pozor. Aktivně z toho hloupnu.)

Nicméně Murph mi ukazuje malý bezvýznamný palec nahoru. „Boj ustává,“ řekne, „a horda požaduje osobní vyjednávání s Astreou Hvězdohlasou.“

Konečně. Je čas se do toho pustit.

2

Hráč proti hráči

Jack

Mojí přítelkyni Olivii padají do očí lokny účesu, který má jako roztleskávačka předepsaný, a tak nevidí, jak na ni mrknu cestou na hřiště, kde náš tým opět drží míč. Její kamarádky ale ano; chichotají se a šťouchají do ní, jenže než zvedne oči, už úřaduju v padovské koncové zóně. Musíš to vidět, říkává kouč. Najdi cestu, najdi způsob, jak to provést. Úspěch není náhoda. Svitky s jeho moudrostmi se mi v hlavě rozsvěcují jako na neonovém poutači. Šampiony tvoří z půlky záměr, z půlky práce.

„Prostě dostaň míč k Hraběti,“ byl koučův poslední pokyn směrem ke Curiovi.

Bude to hra bez bodu, která bude vypadat jako přihrávka. Trocha odlákání pozornosti, jen pro případ, že Padova prokoukla něco z toho, jak tuhle hru hraju – ne že bych si myslel, že mě zastaví. Jedna věc je hřiště umět přečíst, ale kontrolovat ho, to je věc druhá. Zařadím se přímo za Curia, se střelou ze třeťáku Malcomem Voliem po levici a s receiverem druhákem Andrewsem napravo.

Ve chvíli, kdy se Andrews staví do pozice na chycení míče, Curio dropem couvne, obhlédne pole a pak se otočí a pošle míč ke mně. Zvládnu se propracovat skrz blokádu obránců, centrů a napadajících hráčů a bum. Hřiště je volné.

Ten samý cornerback z předchozí hry si uvědomuje, že padl do pasti. Mění směr, a tak zatočím k postranní čáře hostů a jen těsně se vyhýbám příchozímu zákroku. To mě dostává dál, než by se mi líbilo, skoro mimo pole, ale já pečlivě balancuju na postranní lajně. Je zvláštní, jak dobře můžete znát hřiště, když po něm běžíte už po tolikáté, podvědomě ho pod nohama čtete. Cítím v kostech, když přebíhám první lajnu; deset yardů, pak dvacet, pak třicet. Teď už dav křičí, hlasité bučení ze strany hostujícího týmu zleva se mísí se skandováním mého jména zprava a já si nemůžu pomoct a usměju se.

Koncová zóna už je na dohled, když mě ten cornerback konečně dostihne jako šíp a vytlačí mě z mého úzkého pruhu bezpečí. Strčí do mě poprvé, což mi dovolí doklopýtat ještě pár dalších yardů, a pak podruhé, kdy mi narazí do trupu. Skoro srazím jednu padovskou roztleskávačku, ale zvládnu se jí vyhnout těsně předtím, než po hlavě zapadnu do jejich útočné lajny.

Vytlačil mě mimo pole, než jsem se dostal do koncové zóny, díky čemuž teď ten cornerback vypadá děsně samolibě. Nevadí; stejně jsem nás dostal pod deset yardů k touchdownu, takže v nejhorším případě získáme field goal, a tím se dostaneme do vedení. Jen doufám, že se nám to podaří rychle – ještě je čas přidat na výsledkovou tabuli pár bodů a já chci být ten, kdo to udělá.

Až teď, když se poklusem vracím zpátky k další rozehrávce, mi dojde, že jsem právě uběhl asi osmdesát yardů. To je impozantní samo o sobě, ale je to ještě lepší: je to nový rekord. Slyším skandování několika bývalých messalinských studentů, a když se podívám tím směrem, vidím Nicka Valentina, našeho bývalého zadáka a svého nejlepšího kamaráda. V ruce drží transparent, na kterém je napsáno „HRABĚ ORSINO“ a vedle obrázek kozy, ve smyslu GOAT: Greatest of All Time. Nejvíc yardů za kariéru v messalinské historii.

O nic nejde, říkám sám sobě, ale pak zahlédnu na postranní čáře tátu. Jako obvykle žvýká plátek skořicové žvýkačky a rychle něco píše na telefonu. Ukáže mi palec nahoru, stoický jako vždy, ale mně je jasné, že právě psal mému bratrovi Camovi.

Jo, dobře. Nebudu lhát, tohle je docela fajn pocit.

„Neuvěřitelnej běh,“ říká Curio, když zaujmu pozici na zbývající kus běhu. „Cejtíš se na další?“

„A uzurpovat si všechnu slávu? Teď si to zkus ty,“ odpovídám. Protočí oči a zahlásí přihrávku receiverovi, takže tenhle míč nebude pro mě.

Curiův hod není perfektní, teda ne že bych měl příležitost to celé vidět. Ten padovský cornerback si mě teď hlídá, pravděpodobně dostal za úkol mě za každou cenu udržet dál od endzony. To chápu, ale začíná mě už pěkně srát. Bezdůvodně do mě strká a já mu to oplácím.

Jeho reakce, podle všeho nepěkná, není přes naši kapelu, která hraje messalinskou znělku pro útok, slyšet. Vře to ve mně a jsem otrávený. Znovu se zařadím blízko Volia a z boku zachytím jeho pohled.

„V pohodě, Hrabě?“

„Úplně na pohodičku, Male. Tenhle je můj, Curio!“ zavolám a náš zadák se na mě podívá, vyměňujeme si pohledy, které říkají tohle bude bomba, a to doslova. Seberu míč a poběžím s ním do padovské koncové zóny, kam patří.

Hra začíná. Míč je můj, bezpečně ukrytý na trupu, takže skláním hlavu a čistě silou vůle si razím cestu vpřed. Máma tohle nerada vidí; zakrývá si oči, ale pro mě – v tenhle okamžik hra nejvíc připomíná válku, je v tom něco nepopiratelně zvířecího a taky nebezpečného. Zatnu zuby do chrániče a vyrazím dopředu, jak jen to jde, což je obvyklé nutné zlo hazardování s mým tělem, podpořené čtyřletým posilováním, špetkou dobré karmy a velkou spoustou slepé víry.

Skoro hned jsem násilím přetlačovaný zprava doleva, škube to se mnou do dvou protilehlých směrů. Něco mi bouchne do přední části helmy; včas si přitáhnu bradu k tělu, aby se mi hlava nezvrátila dozadu, ale zároveň ucítím náraz do pravého kolene. Je to rána v divném úhlu, tvrdé, násilné zkroucení –

(Do hajzlu.)

– v ochromujícím uzlu bolesti se ocitnu na dně hromady hráčů, s míčem vraženým do břicha jen jediný yard od touchdownu.

Na chvilku jsem tak otřesený, že se nemůžu zvednout a z očí vymrkávám hvězdičky.

Bolí něco?

Ne, nic nebolí. (Tohle se děje pokaždé, kdy mě někdo srazí. Záblesk něčeho; nervy nebo tak.) Sbírám se ale pomalu, nechám Curia, aby mě vytáhl na nohy, zatímco se snažím znovu najít rovnováhu. Jakmile stojím, jsem v pohodě.

Myslím.

Hýbám kolenem sem a tam, zkouším ho.

„Všechno v pohodě?“ ptá se Curio potichu.

„Jo.“ Věděl bych, kdyby se něco dělo, ne? „Jo, v pohodě.“

Pod helmou má kamenný výraz. „Vypadalo to blbě.“

Chvíli o tom přemýšlím, ale pak kouč z postranní čáry žádá o time-out. Kolem hřiště to hučí, povzbudivě, a v tom je ta zrada. Je to ten typ vyhrazený pro prohru.

Curio se mračí, čeká na moji odpověď, a já vrtím hlavou. Pořád potřebujeme výhru a já jsem jediný, kdo nám ji může zařídit.

„Jsem jen v šoku, promiň,“ volám a poklusem běžím k hloučku. „Všechno je v pohodě.“

Náš kouč útoku, Frank, se u mě zastaví. „To byl ošklivej hit, Orsino,“ říká svým hlubokým hlasem.

„Ani ne.“ Nasadím svůj nejradostnější výraz, protože vím, že kouč se dívá. „Je to v pohodě. Potlučený, ale jinak cajk.“

Pochybovačně povytáhne obočí. „Seš si jistej?“

„Když chybí poslední yard? Jasně že jsem si jistej.“ Cítím se divně, trochu nejistě, ale rozhodně se můžu hýbat. A vůbec, prohra takhle na začátku sezóny by nám zhatila šanci na státní šampionát. Sezóna by byla jako lusknutím prstů pokažená, celý můj odkaz by šel do kytek. „Jsem v pohodě,“ opakuju. „Není čeho se bát.“

Frank přimhouří oči a vzápětí střelí pohledem směrem k mému tátovi. „Riskantní,“ zamručí. „Bylo by lepší ho stáhnout.“

„Ani náhodou,“ vložím se do toho. „Jsme jeden yard od výhry, kouči!“

Jestli někdo dychtí po výhře stejně jako já, je to kouč Orsino. Prkenně přikývne. Úleva mi vyrazí dech z plic. „Běž do protisměru. Volio,“ dodá kouč, „drž se blízko.“

Rozpouštíme hlouček a vyrážíme zpátky na hřiště. Curio mě pořád sleduje, když testuju postoj. „Seš si jistej, že je to dobrý?“

Nacpu si do pusy chránič, pokrčím rameny a Curio chápavě přikývne. Jistý, nebo ne, jdeme na to. Z toho, co dokážu říct, je koleno citlivé, ale v pohodě.

Stále dál. Stále kupředu. Náhodou zachytím pohled toho cornerbacka, který mě sleduje, zatímco se připravujeme na rozehrávku. Ne, nesleduje – děsivě na mě zírá. Vzduchem mu pošlu pusu a jdu se připravit na rozehrávku. Jakmile zaměřím pozornost k endzoně, setřesu ze sebe obavy.

Třetí down. Teď je to buď anebo, proto se s Voliem stavíme na přihrávku do protipohybu – další z našich dobře připravených akcí na odlákání pozornosti.

„Na raz,“ křičí Curio. „HUT!“

Couvnu do pole a Curio udělá tak nádhernou fejkovou přihrávku na Volia, že by si za ni zasloužil Oscara. Funguje na všechny, kromě mého nejlepšího kámoše, padovského cornerbacka, který ze mě nedokáže spustit oči. Ne že by na tom záleželo; Curio mi hází míč, já vyrážím jako střela a stáčím se směrem k otevřenému prostoru. Jsem si naprosto jistý, že tenhle touchdown je jen a jen můj, a diváci to vědí taky.

„HRA-BĚ, HRA-BĚ, HRA-BĚ –“

Padovský cornerback mi mizí z okraje zorného pole a vrhá se k zemi, míří mi na nohy – na kolena – a já přísahám, že to vidím v záblescích, jako kdyby se to dělo ve zpomaleném záběru.

Jeho červený dres, který zahlédnu koutkem oka.

Žlutá barva brankové tyče.

Zelená trávníku.

Oslnivě bílá paniky, když cítím, že je něco špatně –

Ne, tak to není; já to necítím. Slyším to, tentokrát je to hlasité jako výstřel, jako křupnutí kloubu, ale nepopsatelně horší. Ten zvuk mnou otřese hůř než ten náraz, i když si to uvědomuju až potom, co jsem stažen k zemi. Místo toho si pomyslím: Mám pořád v rukou míč? A až potom mě napadne: Něco je špatně.

Něco je vážně, vážně špatně.

„Užij si výhled,“ zavrčí cornerback, kterému odpískají faul za pozdní hit. Nebo tak něco. Úplně nerozumím, co rozhodčí říká, protože jsem zaměstnaný tím, jak si opakuju: Vstaň, no tak, Jacku, vstaň! Ale něco tady nehraje. Je to, jako kdyby se můj mozek a moje tělo nějak oddělily, navzájem se od sebe odpojily.

„Jacku? Jacku, můžeš se hýbat?“ To je Frank.

„Hrabě.“ Objeví se obličej kouče, celý k nepoznání zkroucený.

Teď na mě, myslím, mluví rozhodčí. „Chlapče, jsi v pořádku? Potřebuješ pomoc?“

Slyším tátu, jak volá medika.

„Panebože, Jacku!“

To je Olivia, její zelené a zlaté třpytky jsou rozmazané, když se na ni snažím podívat, uvědomuju si, že nedokážu úplně zaostřit. Bolest se rozprostírá jako křeč nebo vlna. Tak nějak se zhoršuje, svírá mi hrudník.

„Jacku, jsi v pořádku?“

„Nejlepší messalinský running back v historii, Jack ‚Hrabě‘ Orsino, leží zraněný v padovské endzoně!“ hlásí z reproduktorů komentátor. Sotva ho slyším přes hluk – až po chvíli si uvědomím, že je to naše bojová píseň, což znamená, že jsme to zvládli. Získali jsme touchdown. A výhru.

Což je fajn. Dokonce super. Byl bych naštvaný, kdyby ne.

A vůbec, jsem v pohodě, ne?

„Kouči, tohle není dobrý,“ šeptá Frank mému tátovi, který nic neříká.

Zavírám oči, vydechuju.

Šampiony tvoří z půlky záměr, z půlky práce. Dokážu se silou vůle dostat do endzony. Najdi cestu, najdi způsob, jak to provést. Dokážu se silou vůle dostat ze země.

Až na to, že tentokrát to asi nezvládnu.

Vi

„Hlava,“ oznamuje Murph, „nyní oddělená od těla –“

„Krása,“ mumlám si pro sebe. (Teda k němu. Ale kdyby se někdo ptal, mluvila jsem sama se sebou.)

„– se na tebe podívá, oči navrch hlavy, a zašeptá jediné slůvko –“

„Toni!“ volá Antoniina máma, paní Valentinová. „Jsi tady?“

„Ano, mami, v kuchyni!“ zakřičí Antonia přímo mně do ucha a vzápětí zrudne. „Ups, promiň, Vi.“

„Na podobný týrání jsem zvyklá,“ uklidňuju ji.

Antoniina máma vejde, a tak na ni hromadně zazpíváme doooobrýýý deeen, panííí Valentinováááá, jako řecký chorál. Antoniin starší bratr Nick, který přijel na víkend domů, vchází stylem, který nám říká: „Jen pro vaši informaci, já býval král tohohle místa.“ Její mladší bratr, Jandro, se vleče za ním.

„Co zápas?“ zeptá se Antonia ze slušnosti za celou skupinu Nicka. (Jednou musela Leonovi vysvětlit, jak americký fotbal funguje, na což okamžitě odpověděl, že je to moc složité. „Není to o nic složitější než kampaň,“ stála si tenkrát za svým, protože pro Antonii je důležité, aby se každý cítil pohodlně a informovaně. „Každý hráč má v podstatě svůj deník úkolů s kroky, které může, nebo nemůže udělat –“

„– a nejdůležitější úkol je, aby si mezi sebou nadutý sportovci házeli hračku,“ odfrknul Leon obratem. Od kluka, který si myslí, že by pravděpodobně zvládnul zabíjet pomocí šípů, jen kdyby mu „dali férovou šanci“, to fakt sedí.)

„Zápas byl skvělý,“ odpoví paní Valentinová svojí dceři vesele. „Ten nový quarterback samozřejmě nesahá Nickymu ani po kotníky –“

„Mami,“ zabručí Nick.

„Ale on se to naučí – zlepší se!“ uklidňuje ho.

„Mami, Curio byl v pohodě. Můžu už jít?“ zadrmolí Nick. Vypadá nervózně. „Chci zajet do nemocnice.“

„Do nemocnice?“ zopakuje Danny Kim, na kterého jsem na chvíli zapomněla.

„To je to tak zlé?“ otočí se paní Valentinová na Nicka. Ten jen pokrčí rameny a rukou si prohrábne vlasy.

„Jeho máma se ho k tomu snažila přemluvit, tak předpokládám, že tam teď je. Můžu si vzít tvoje auto?“

„Ano, samozřejmě…“

„Klidně si můžeš vzít svoje,“ nabídne mu rychle Antonia. „Dneska večer ho potřebovat nebudu. Jestli někam pojedeme, může mě vzít Vi.“

Nick se na mě na okamžik podívá a skoro v ten samý moment mě pustí z hlavy. „Díky, Ant.“

A pak je pryč a naše skupinka zůstane nechápavě zírat na paní Valentinovou.

„Co se stalo?“ zajímá se Matt Das.

„No, někdo se zranil. Jeden z Nickyho kamarádů.“

„Kdo?“ vyhrkne Leon s očividným zájmem. Fotbal ho možná nezajímá, ale informace o cizích osobních životech rozhodně ano.

„Jack Orsino,“ oznámí paní Valentinová.

„Jack?“ vydechne šokovaně Antonia ve stejný okamžik, kdy já reflexivně zamručím: „Uhh, Jack…“

Antonia po mně střelí rychlým pohledem, jako by mě chtěla umlčet. To je částečně zapříčiněno tím, že Antonia je „slušný člověk“, ale mnohem více faktem, že velikost lícních kostí a hrudi Jacka Orsina její dobrou vůli motivují pravidelně.

V podstatě se není čemu divit, že Jack Orsino vyhrál volbu předsedy do školní studentské rady, když to je ve skutečnosti jen fraška. Tak zaprvé, počítání hlasů měli na starost jeho kamarádi z fotbalového týmu, takže chápete, proč jsem požadovala přepočet. Po celém měsíci nesmírně těžkého vyjednávání se všemi největšími a nejvíce přehlíženými kluby na kampusu jsem cítila, že rozdíl osmnácti hlasů byl sakra hodně nepatrný, a proto jsem se odvolala na volební doporučení, které pro výhru požaduje statisticky významnější vítězství. Ovšem samozřejmě místo toho, aby vybrali objektivní třetí stranu, jak to volební příručka specifikuje, nechali hlasy znovu přepočítat tou samou partičkou otupělých svalovců.

Ne že by oficiální výsledky byly kdovíjak překvapivé. Jack, s bronzovou kůží olympského boha a s mimořádným sebevědomím někoho, kdo se narodil s perfektní pletí a sixpackem, má veškeré nutné předpoklady, aby byl hvězdou střední školy, ať už to pro něj za deset let bude znamenat cokoliv. (Jako v pořadí druhá jsem získala křeslo místopředsedkyně, takže to nebyla úplná ztráta času, ale stejně.) Pointa je v tom, že nikdy nemůžete přecenit hlasující, kteří vidí ďolíčky a písmeno univerzitního týmu a rozhodnou se, že se to počítá jako kompetence spravovat rozpočet nebo vůbec jako sebemenší pokus o snahu. Z mého pohledu, tedy z pohledu nejnižší možné úrovně zájmu, je Jack jako ten samolibý rebelský kapitán ze Ztracené říše, akorát tmavší, vyšší a mnohem hůř se s ním spolupracuje. Představte si klasického filmového mizeru, který se ale jen stěží objeví včas, aby vás zachránil, protože… Počkej, cože, tys něco potřeboval? Hm, zvláštní, to se mu úplně vypařilo z hlavy.

V případě Jacka Orsina s Leonem stoprocentně souhlasím v tom, že ve fotbale jde jen o pohazování si s hračkou. Jack je jeden z těch, kteří s hračkou pobíhají po hřišti sem a tam, což – pokud jde o můj názor – vyžaduje téměř nulový talent. Když jste quarterback jako Nick, musíte být aspoň taktik. Jack prostě… běhá. (Zcela nepřekvapivě se tvářil, jako bych mu nakopla štěňátko, když jsem ho požádala o přepočet volebních hlasů, což je doslova školní požadavek. Hádám, že měl problém uvěřit, že by pravidla měla platit i pro něj.)

„Co se Jackovi stalo?“ vyzvídá Antonia. Vypadá ustaraně. Protože no jasně že vypadá.

„Řekla bych, že vcelku nesportovní chování,“ řekne paní Valentinová a podívá se směrem ke stolu na naše různé kostky, příručky a deníky úkolů. „Co za dobrodružství je to dneska?“

„Quataranský amulet,“ odpovím a doufám, že to bude stačit, abychom se mohli vrátit zpátky ke hře. „Je to jeden z klasičtějších questů.“

„Aha, to je pěkné,“ odvětí paní Valentinová.

Antoniin bratr Jandro si za ní potichu odfrkne.

„Někdo právě přišel o hlavu,“ oznámím mu, když Antonia zesiná, a paní Valentinová ho postrčí ven z místnosti.

„Nech je hrát, Jandro. A vy si to užijte,“ popřeje nám mile. „Nepotřebujete něco? Svačinku, limonádu?“

„Máme všeho dost, paní Valentinová,“ řeknu, protože moje máma nevychovala žádného nezdvořáka. „Moc děkujeme za nabídku.“

„No dobře, nebudu se vám tu plést.“ Usměje se na nás, znovu Jandra lehce pošťouchne směrem k obýváku a my se otočíme zpátky na Murpha.

„Sakra, co se Orsinovi asi stalo,“ řekne nepřítomně.

„Koho to zajímá?“ Zabubnuju nehty o stůl. „Můžeme to dokončit?“

„Ježiš, ty jsi nedočkavá,“ zahuhlá Marco.

„Aha, ty nechceš vyhrát? Zrovna jsme zabili posledního z Křídový hordy.“

„Zrovna vám něco říká,“ povídá Murph.

„Dobře, co říká?“

„Dhooooost,“ dostane ze sebe Murph hlubokým, děsivým hlasem ghúla.

Protočím oči v sloup. „OK, super. Slavný slova před smrtí.“

Zbytek příběhu je vcelku přímočarý. Teď když jsme zlikvidovali poslední nepřátelskou hordu, prozkoumali jsme jeskyně a všichni zlí hoši jsou rozsekaní na kusy, není k tomu moc co dodat. Larissa, Antoniina postava, nás jako všechny uzdraví, abychom byli připraveni na další kampaň. A pak se dostáváme k bodu, na který jsem čekala. Tohle je chvíle, kdy se jako skupina rozhodneme, jaké rozšíření ConQuestu budeme hrát jako další, a já jsem… docela zvědavá, jak to dopadne.

„Když jsme teď došli na konec týhle kampaně,“ začnu a odkašlu si, „mám pro naši skupinu nabídku.“

„Jo, jo,“ přitaká Leon hlasem oplzlého námořníka.

„Ještě jsem neskončil,“ zamračí se Murph.

„Jo, já vím? V tom je ta pointa,“ odpovím netrpělivě. „Než skončíme –“

„Wow. To je tak malý,“ pronese Marco, který, zdá se, zírá na divně tvarovaný preclík.

„To že řekla?“ rozřehtá se Leon, načež následuje smích Dannyho Kima.

„Mm?“ pokračuju vyčerpaně. „Haló?“

„Lidi,“ vstoupí do toho Matt Das. „Prostě ji vyslechněte, OK?“

Bože, aspoň tu nejsou idioti úplně všichni.

„Jo, můj dům, moje pravidla,“ dodává Antonia a teatrálně se mi uklání. „Astreo Hvězdohlasá, máte slovo.“

„Tohle je vlastně víc od Vi,“ vysvětluju a rychle, ale vděčně se podívám na Antonii. „O tom, jakou kampaň hrát dál.“

„Myslel jsem, že jako další děláme Útesy Ramadry?“ nadhodí celkem zbytečně Leon.

„Co to je?“ ptá se Danny Kim, protože jasně že se ptá.

„To je prej hra, která inspirovala Válku trnů,“ oznamuje Murph.

„Óóó,“ nadchne se hned Danny Kim. „To zní cool.“

„Je to bojová hra,“ řekne Rob Kato. „Jakože stoprocentní souboj, prej.“

„Tři prdele krve,“ přisazuje radostně Leon. „Jako ten seriál.“

„Ten seriál není takovej krvák,“ namítne Antonia a udělá obličej.

„To je fuk. Stejně to sleduješ jenom kvůli Cesariovi,“ ušklíbne se Leon jízlivě, což mě štve.

Cesario je jedna z hlavních postav Války trnů, padlý princ z nepřátelského království, který býval hlavní záporák. Jeho cesta k vykoupení je jedna z nezajímavějších dějových linek, ale všichni kluci na světě si myslí, že holky se na ten seriál dívají jenom kvůli jeho svalům.

„Vlastně jsme si neodsouhlasili, že jako další budeme dělat Útesy Ramadry,“ podotýkám.

„To teda od–“

„Hele, jde o to, že jsem přes léto napsala novou kampaň,“ dostávám se k podstatě. „A prostě si myslím –“

„Tys napsala kampaň?“ přeruší mě Matt Das.

„Jo.“ Jsem z toho hodně nadšená, ale zatím se to nadšení snažím mírnit. Vycítí moji naději jako krev ve vodě a vysmějí se tomu nápadu jen proto, že je můj. Dřív než vůbec dostanu šanci ho prezentovat jako něco, co je přesně pro ně. „Je to něco jako politickej thriller,“ pokračuju. Vymysleli jsme to společně s mým bratrem Bashem potom, co jsme u babičky viděli pár super starých gangsterek. „Příběh začíná v prostředí bazaru –“

„Bizáru, jako že v divnym?“ nechápe Murph.

„Bazaru,“ uvádím na pravou míru. „Něco jako podzemní čarovný tržiště, ale –“

„Čarodějky?“ ozve se Danny Kim s výrazem, který bych mu z obličeje nejradši osobně sundala.

„V tý kampani,“ pokračuju hlasitě, „bysme byli ve světě s korupčním kapitalistickým systémem, kterej umožňuje despotickou vládu krále stínů –“ Podle toho, jak se všem kalí oči, vidím, že mluvím moc rychle, a tak se přesouvám dál. „Pointa je, abysme tímhle světem mohli úspěšně projít, musíme se spojit s gangem ilegálních pašeráků, kterej koexistuje bok po boku s vrahama krále stínů. Ale jelikož je tohle svět, kde vás magie může zavázat k vašemu slovu, znamená to, že všechno, co ve světě tohohle questu provedeme, má dlouhodobý následky –“

„Zní to složitě,“ mračí se Murph.

„A navíc chceš vždycky trávit až moc času u taktickejch částí,“ dodá Marco.

„Vlastně ne,“ odpovídám Murphovi, jelikož Marco chce očividně jen kňourat, a tím pádem nestojí za pozornost. „Chci říct, když budu quest master –“

„Ty chceš bejt quest master?“ zeptá se Marco.

„No, já jsem tu kampaň napsala, takže –“

Leon a Murph si vymění pohledy, než do toho zase skočí Marco. „Takže bysme v podstatě vůbec nikdy nebojovali.“

„Lidi.“ Znovu, já ve skutečnosti dělám bojový sport, ale jestli je ještě jednou uslyším, jak tomu říkají kickbox, už mi rozhodně hrábne. „Boj je samozřejmě pořád nedílnou součástí příběhu, jen je –“

„Mám pocit, že bojový hry víc zapojujou celou skupinu.“ Rob se snaží znít zamyšleně, ale čiší z toho faleš.

„OK, to doslova není pravda –“

„Já si myslím, že by to mohla bejt zábava,“ vloží se do toho Antonia. „Možná můžeme nejdřív dát samostatnou kampaň a vyzkoušet to?“

„No.“ Vím, že se Antonia snaží pomoct, ale… nepomáhá. „Jak jsem řekla, každá akce bude mít dlouhodobý následky, takže –“

„Já tomu nerozumím. Budeme bojovat s čarodějkama?“ zavrtí hlavou Leon.

„Ne,“ vypotím ze sebe a snažím se neztratit nervy. „Řekla jsem, že je to jako čarovný tržiště, ve smyslu, že je to čarovnej černej trh, kterej obchoduje s kontrabandem, kde bysme měli přístup k –“

„Prostě pojďme hlasovat,“ navrhne Murph a já jen skřípu zuby a připravuju se na výsledek, o kterým jsem si byla jistá, že se s ním nebudu muset vypořádat. Chci říct, no tak, že jo? Hrála jsem kampaň, kterou vybrali oni. Vyhrála jsem několik kol souboje, když byli všichni příliš hloupí na to, aby spadli do té samé pasti hypermaskulinity. Dokázala jsem, že vím, co dělám.

Nebo ne snad?

„Kdo je pro Viinu kampaň s čarodějkama?“ zeptá se Murph.

„Panebože,“ zasténám, když zvedám ruku, „nejsou tam čarodějky –“

Ale na tom nezáleží. Se mnou zvedne ruku Antonia a pak – po dlouhé době rozhlížení se – i Matt Das.

To je všechno.

„Děláte si srandu,“ vydechnu.

„Kdo hlasuje pro Útesy Ramadry?“ nadhazuje Murph.

Do vzduchu vystřelí ruka Dannyho Kima, a cokoliv se děje potom, mě už nezajímá. Zvednu se, sesbírám si kostky a svoje poznámky a strčím je do batohu.

„Ježiš, neumíš prohrávat,“ protočí oči Leon, ale mně už je to jedno. Jako by nestačilo, že musím chodit na školu, na které lidi zajímá jen vzhled, oblečení a fotbal. Musím bojovat i s bandou skupinově přemýšlejících vypatlanců, kteří mi nikdy nedají šanci se projevit. Přísahám, že tady nejde vyhrát. Ani mezi masivními conquestími trapáky, kteří ve svém volném čase komentují Antoniina prsa.

Na tomhle questu jsem dělala celé léto. Schválně jsem ho navrhla tak, aby bavil všechny: bojové scény, skvělé prostředí, zajímavý a unikátní děj. Ale ne. Jsem holka, tak je to očividně holčičí kampaň.

„Hej,“ slyším za sebou. „Vi, počkej!“

Matt Das za mnou vyjde ze dveří domu Valentinových, a než stihnu dojít k autu, zastaví mě.

„Vi, no tak, mrzí mě to –“

„Dělala jsem na tom dva měsíce,“ odpovím hořce a vyhýbám se mu pohledem. Ještě abych se teď rozbrečela. „Nemáš ani ponětí, jak jsem se na tom nadřela, kolik vyhledávání a plánování a –“

„Je mi to líto.“ A vypadá, že je. „Je to banda idiotů.“

„Já vím.“ Odvrátím se a pak s nádechem zvednu oči. „Omlouvám se. Nechtěla jsem odtamtud tak vyrazit.“

„Hej, já bych to udělal taky. Jsou naprosto trapný.“

„Jo.“ Kousnu se do rtu. „Díky za to. Žes hlasoval pro moji kampaň a tak.“

„Žádnej problém. Leon je blbec.“

„Ha. Pravda.“

„A Danny Kim? Jakože víš vůbec něco, kámo?“

„Cože?“

„Jako vážně?“