Panda a já

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Christelle Chatelová

Panda a já – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Fotografie © Cara Cao (plat 4, p. 4, 18, 21, 23, 30, 44-45, 56-57, 60, 69, 85, 90, 98, 109, 126-127, 128); © Karl Cheng (p. 9, 54, 73, 114) ;
© Liu Da Li (p. 35).

Screenshots: p. 12, 25, 40, 49, 59, 65, 75, 81, 97, 101, 104, 117, 119, 122.

© 2025, Editions Nathan, SEJER — Paris — France.

Translation © Kateřina Marko, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-264-5848-7

ISBN e-knihy 978-80-264-5854-8 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-5865-4 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-5866-1 (1. zveřejnění, 2025) (PDF)

Prolog

V Číně, mezi zelenými horami provincie S’-čchuan, se v hromadě listí pohnulo malé černobílé klubíčko. Bylo to pandí mládě, staré jen několik měsíců.

Lezlo po čtyřech a opatrně poznávalo okolní svět. Jeho maminka panda byla stále nablízku. Hráli si spolu, tulili se k sobě a mládě jí občas kousalo ouška, jako by to byla hra.

Často tak spolu usnuli – přitisknutí jeden k druhému, spokojení a v bezpečí.

S každým dnem bylo mládě odvážnější. Jedno ráno vylezlo úplně samo na vysoký strom. Odtud mohlo vidět daleko do krajiny – a vypadalo to, jako by bylo připravené vydat se vstříc svému osudu.

Kapitola 1.

Noční město Čcheng-tu zářilo světly mrakodrapů. V místním divadle právě probíhalo baletní vystoupení mladých tanečníků ke konci školního roku.

U jednoho stolu seděla rodina Zhaových. Dvanáctiletý Tian se na balet moc netěšil – místo toho měl oči přilepené k mobilu. Vedle něj seděla jeho babička Nai Nai, která se na vystoupení nesmírně těšila, a trpělivě čekala.

Tianova maminka Emma nervózně pokukovala ke vchodu. Vedle ní zůstávala prázdná židle, která patřila jejímu manželovi.

„Kde je?“ šeptla, právě když moderátorka oznámila: „A nyní přichází Tanec vějířů za svitu měsíce!“

Máma ukázala na Tianův telefon, ať ho odloží – na pódium totiž právě přicházela jeho sestra Liya!

Světla pohasla, divadlem se nesl tlumený zvuk bubnů. Dvanáct dívek, tváře skryté za vějíři, vystoupilo na pódium. Měly na sobě tradiční červené kabátky a dlouhé černé sukně. Hudba byla jemná a tajemná.

Tian se narovnal a začal sestru natáčet. Najednou ho její vystoupení opravdu zaujalo.

Liya tančila krásně, ladně a soustředěně – byla ve vedení celé skupiny.

„To bylo super!“ zvolal Tian nadšeně, když skončili. Ale všiml si, že se jeho sestra netváří šťastně – jako by ji radost z vystoupení minula.

Potlesk byl bouřlivý. maminka, Tian i babička nadšeně tleskali a volali její jméno.

Právě v tu chvíli se Fu, otec dětí, nenápadně přikradl ke stolu, tleskal a dělal, jako by byl celou dobu přítomen.

Maminka se na něj vyčítavě podívala. Liya, která ho spatřila z pódia, na něj zírala s hněvem –
byla zklamaná, že zase přišel pozdě.

Po představení doma u Zhaových pokračoval večer slavnostně – oslavovali Tianovy dvanácté narozeniny!

Maminka přinesla dort a všichni (táta, babička i Liya) zpívali: „Všechno nejlepší! Všechno nejlepší!“

Tian sfoukl svíčky s přáním v srdci. První dárek dostal od táty – Rubikovu kostku.

„Ehm… děkuju,“ řekl trochu zmateně. Mamka se usmála a pošeptala mu: „Hlavně že je od srdce, že jo?“

Táta ale na jeho odpověď nijak nereagoval – koukal do telefonu. Máma nechtěla, aby to pokazilo oslavu. Požádala Liyu, aby je vyfotila.

Všichni kromě táty se usmáli a řekli „sýr“!

Babička se pak Tiana zeptala: „Co sis přál, když jsi sfoukával svíčky?“

V tu chvíli tatínek nervózně bouchnul pěstí do stolu a ukázal displej telefonu:

„Poslední! Tian má ty nejhorší známky ve třídě!“

Všichni ztichli. Mamince ztuhl úsměv. Nemohla uvěřit, že to řekl zrovna teď.

„Vědělas to?“ otočil se na mámu.

Ta mlčela. Liya dělala, že nic neslyšela. Babička se snažila situaci uklidnit: „Fu, všeho moc škodí,“ připomněla mu klidně.

„Mami, nech mě to řešit,“ odpověděl ostře. Otočil se na syna: „Letní kurz videoher? Na ten můžeš zapomenout.“

Tian se postavil, oči plné slz, a utekl do pokoje. Liya se vydala za ním.

U stolu zavládlo dusno a ticho.

„Je možné, že je člověk hloupější než pták?“ pronesla babička suše.

„Mami…“ povzdechl táta.

„To neříkám já, to řekl Konfucius!“ usmála se babička, zvedla se a odešla.

Maminka se se slzami v očích otočila k manželovi: „Děkuju ti mnohokrát!“

Odešla a dort zůstal nedotčený.

Tian seděl na posteli a právě rozbalil dárek od sestry. Byl to krásný vyšívaný pásek.

„Nosí štěstí,“ pošeptala mu Liya.

Bratr ji pevně objal. Nechtěl, aby viděla, jak moc ho to všechno mrzí.

Potom přišla babička. Sedla si vedle něj, ruce měla zaťaté v pěst.

„Tady je můj dárek!“ řekla s úsměvem. Tian jí pomalu otevřel prsty – v ruce měla malou dřevěnou cikádu.

„Je symbolem znovuzrození a nesmrtelnosti,“ vysvětlila mu babička. „I když se cítíš ztracený, najdeš svou cestu. Stejně jako cikáda, která se znovu objeví na světle.“