Ken Jaworowski

CO S TĚLY

Žádnou část této knihy nelze použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat za účelem školení technologií nebo systémů umělé inteligence.

Copyright © 2025 by Ken Jaworowski

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates Prague

Translation © Adéla Bartlová, 2025

Original English title: WHAT ABOUT THE BODIES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-778-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-779-7 (mobi)

Pro Michele DiPietro Jaworowski

You and me babe, how about it?

Carla

Když jsem byla ještě malá, vzal mě táta jednou na závodiště. Máma byla zase v nemocnici kvůli cystám na vaječnících, které ji neustále trápily, a můj otec – opilec, který obohatil naše životy pouze tím, že o dva roky později zmizel z našeho města – nehodlal doma hlídat dítě nebo mrhat svým vzácným časem nezaměstnaného na návštěvy nemocné ženy. Zvlášť když na závodišti byly dostihy a levné pivo.

První tři dostihy jen pozoroval a před čtvrtým si vsadil na outsidera úplně vpravo, jenž se na první pohled ani o chlup nelišil od ostatních herek na startu.

„Proč zrovna tenhle?“ zeptala jsem se.

Otec syčivě vypustil proud kouře, potlačil říhnutí a podíval se na mě.

„Vítěze vždycky poznáš už ve startovním boxu,“ pravil. Jeho teplý a vlhký dech byl cítit mentolkami a pivem.

Zazvonil zvonec a brány boxů se rozletěly. Kůň vystřelil kupředu, jako by mu hořel ocas, a ani na chvíli neztratil vedení. Získával stále větší náskok a můj otec řičel a nevšímal si, že mu pivo šplíchá přes okraj kelímku a kape mi na hlavu. Za deset minut si došel pro 556 dolarů a napůl opilý nás odvezl domů nepřipoutané bezpečnostními pásy. Cestou několikrát zopakoval své prohlášení a uchechtl se, pevně přesvědčen o platnosti své mantry.

Samozřejmě se mýlil. Přinejmenším s tím „vždycky“. Dnes je mi čtyřicet pět a pár lidí už mě v životě překvapilo: několik dlouholetých budižkničemů, kteří změnili svůj život k lepšímu, hrstka časně vzešlých hvězd, jež zkazily všechno, na co sáhly. Ale i tak je v jeho tvrzení jistá špetka pravdy. Pro většinu z nás platí, že to, kým jsme, se příliš neliší od toho, kým jsme byli na začátku.

Co se mě týče, jen jednou jsem si byla jistá, že jsem hned na začátku poznala vítěze.

Můj syn Billy se narodil s podváhou a žloutenkou. Když mi ale jeho hubené tělíčko dali do náruče, vesele jsem se rozesmála, protože jakmile jsem ho spatřila, bylo mi to jasné. Nezáleželo na tom, že za ním stály generace rozbitých domovů, zlámaných nosů a neplánovaných těhotenství. Nezáleželo na ničem z toho ani na spoustě dalších věcí.

Říkám vám, sotva jsem ho uviděla, bylo mi to jasné.

Tou vírou od té doby nic neotřáslo. Ani jeho koktání, při kterém se zamotává do slov a ostatní ho až příliš často špatně pochopí. Ani toto necitelné městečko, které se ze všech sil snažilo sebrat mu jeho sny. A ani zbídačelý školský systém a tyrani, kteří na něj čekali u skříňky a posmívali se mu. Ne. Mé jediné dítě, citlivé, ale v nitru silné, překonalo všechny strasti. Potom sklonilo hlavu, prodralo se tím a nakonec vítězoslavně opustilo Locksburg v Pensylvánii, o což se mnozí snaží, ale nedaří se jim to. Patřím mezi ně.

Včera večer Billy přijel z Massachusettského technologického institutu, kde studuje softwarové inženýrství. Dokončil první ročník a ještě měsíc zůstal v kampusu, kde zaskakoval za jednoho zaměstnance v počítačové laboratoři. Má plné stipendium – panebože, skoro se třesu, když ta dvě nádherná slova říkám, spolu se slavnými iniciálami školy, MIT –, ale málokdy si nechá ujít příležitost, jak si vydělat nějaké peníze navíc k úsporám z různých brigád, na které chodil už od dvanácti let.

Ráda jsem ho viděla, vždycky ho ráda vidím, i když tentokrát to bylo trochu sobecké: Přijel pomocník. Moje restaurace ve staré stodole, kterou rekonstruuji, má za čtyři měsíce podávat první jídlo, ale i kdybych měla otevření naplánované až za rok, byla bych pozadu. Až Billy na podzim zamíří zpět do školy, budeme mít všechno hotové, od přebroušené dřevěné podlahy u vchodu po instalaci odsávacích ventilátorů v kuchyni. Objednávkový a účtovací systém už udělal. Napsat program mu trvalo jedno odpoledne. Placený profesionál by na to potřeboval dva týdny.

Restaurace je pro mě nadějí, že skončím jinak, než jak se zdálo na startu nebo vlastně kdykoli předtím, než jsem dosáhla čtyřicítky. Když nás otec opustil, toulaly jsme se s matkou po střední Pensylvánii podle toho, kde zrovna sehnala práci, jež odpovídala jejím schopnostem: vytírat podlahy, stlát postele a obvykle chodit do práce včas. Já jsem na střední brigádničila jako servírka, postarala jsem se o mámu, když jí bylo nejhůř, a nakonec jsem začala žít s Ericem, který se chtěl na náš zapadákov také vykašlat a utéct odsud. Dva dny před plánovaným odchodem mi těhotenský test ukázal dvě čárky. Tři měsíce nato Eric práskl do bot. Když jsem o něm slyšela naposled, byl někde v Ohiu. A já jsem z Locksburgu nikdy neodešla.

Po Ericově odchodu jsem celý den jako náměsíčná roznášela talíře a po večerech jsem vozila Billyho hodinu a půl do Harrisburgu a zase zpátky k logopedovi, když mu začaly problémy. Ze všeho nejvíc jsem se snažila být jeho kamarádkou, protože jinak mnoho přátel neměl. Kulhavým tempem jsem překročila čtyřicítku, a když se Billy chystal odjet na vysokou, došlo mi, že má šance na poslední šanci pomalu mizí. Jestli budu takhle pokračovat, zůstanu tady, kde jsem byla odjakživa.

Vzala jsem si tedy půjčku, koupila tu zděnou stodolu s necelým hektarem pozemku a pustila se do rekonstrukce. Během ní jsem přestala kouřit, ostříhala jsem si vlasy úplně nakrátko a začala jsem běhat. Čím víc změn jsem podnikla, tím větší změnu jsem v sobě cítila.

Byla jsem odhodlána stát se někým jiným, než kým jsem byla na startovní čáře.

* * *

To ráno jsem zaklepala, vešla jsem do Billyho pokoje a našla jsem ho u notebooku. Na tom nebylo nic divného. Přihlásil se na stránky novin Locksburg Leader a četl si článek o prvním výročí zmizení Doreen Shippenové. Já jsem to četla včera v novinách, které mi házeli na příjezdovou cestu. Případem je posedlý snad každý v okruhu osmdesáti kilometrů a Leader využije každé záminky k tomu, aby zprávu recykloval a otiskl dopisy amatérských detektivů, kteří přicházeli s teoriemi, jež obvykle zahrnovaly Doreenina bývalého milence, posledního člověka, který ji viděl. Nepřekvapilo by mě, kdyby Billy také pátral. Záhady probouzejí jeho přirozenou zvědavost. Všechno probouzí jeho přirozenou zvědavost. Právě to mám na něm ráda.

Doreen chodila s Billym a ostatními do naší místní školy a na každé její staré fotce, kterou otisknou, to vypadá, jako by se chystala komicky protočit oči nebo vyhrknout něco skandálního, aby pobouřila fotografa. Narodila se svobodné, často nepřítomné matce a zmizela týden po slavnostním vyřazení ze střední. Zpočátku se předpokládalo, že se rozhodla opustit město, ale důkazy to brzy začaly popírat: troška peněz, kterou měla na účtu, byla nedotčená a všechen její majetek zůstal v jejím pokoji. Podle záznamů z mobilu v noci, kdy zmizela, naposled volala svému bývalému příteli, nyní drogovému dealerovi. Policie ale nenašla dostatek důkazů a mohla ho obvinit nanejvýš z porušení podmínky, za které ho také zadržela.

„To je tak smutné,“ podotkla jsem, když jsem Billymu nakoukla přes rameno na displej.

„N-něco nového k t-tomu?“ zeptal se.

„Přečti si to.“

„Už jsem četl. M-myslel jsem nějaké drby?“

„Nic se mi nedoneslo,“ řekla jsem. „Moc se tím nezabývej, máš jiné starosti, se školou. A se mnou. Pojď, půjdeme do stodoly.“

Přišli jsme dříve než obvykle a Nestor už tam byl, před sebou hrnek s tím svým nepoživatelným kávovým blátem, které si vaří v otlučeném hrnci z bazaru. Platila jsem Nestorovi víc, než jsem si mohla dovolit, tedy dolar nad minimální mzdu, v hotovosti na ruku. Odpracuje tu nejméně dvojnásobek hodin, než za kolik mu platím, a tvrdí, že je rád, že má co dělat, protože už je pět let v důchodu. Myslím, že nechce být doma se ženou, na kterou remcá při každé příležitosti.

Úkolem dne bylo dokončit pracovní desky v otevřené kuchyni, ve které budou hosté moct sledovat plameny olizující nerezové nádobí a odkud uslyší prskání a bublání, při němž se jim budou sbíhat sliny. Nebo aspoň taková byla má představa.

„Dobrej, Carlo. Nazdar, Billy,“ zavolal Nestor. Billy zvedl dlaň, protože nikdy nemluvil, když mu mohlo stejně dobře posloužit gesto. Pustili jsme se do práce a za chvíli jsme se dostali do tempa. Komunikovali jsme morseovkou gest a zvuků, již jsme se naučili používat, abychom toho méně namluvili a víc odpracovali. Za dvě hodiny se Billy zastavil, jako by na něj z druhé strany místnosti zavolala nečekaná myšlenka. Chvíli přemýšlel a rozhlížel se.

„Mami? Kde jsi n-na to všechno vzala peníze?“

„To přece víš. Kromě půjčky a úspor jsem ještě zastavila dům.“

„Proč?“

„Abych měla na tohle všechno peníze.“

„A co když to… však víš? Co b-bude s domem?“

„Billy,“ řekla jsem, „podle mě to bude fungovat.“

Myslela jsem, že nic víc neřeknu, ale pak mi z úst vyletěla pravda. Potlačovala jsem ji v sobě, a než jsem mohla něco udělat, řekla jsem: „Je mi pětačtyřicet. Jestli to nezkusím, skončím jako další ztroskotanec ze zapadákova.“

„Ty nejsi ž-žádný ztroskotanec.“

„Já vím, že si to myslíš. A mám tě za to ráda. Jenže…“

V tu chvíli jsem zoufale toužila, aby pochopil můj život – aby ho kdokoli pochopil. Aby mu došlo, jak je mi někdy smutno, když myslím na to, co jsem neudělala – a to je prakticky všechno, protože jsem skoro ničeho nedosáhla. Necestovala jsem. Nevydělala jsem peníze. Neměla jsem vzdělání. Chtěla jsem mu říct, jak jsem jako malá holka hloupě věřila, že jsem výjimečná, že půjdu do světa a dobudu ho, nebo s ním aspoň uhraju poctivou plichtu. Když si vzpomenu na plány, nápady a energii, kterou jsem kdysi mívala, a porovnám je s výsledkem, nejradši bych se propadla. Také mě z toho jímá melancholie a propadám splínu, který trvá klidně několik dní.

Kdo ale může skutečně hluboce porozumět životu někoho jiného? Všem těm nuancím, vzpomínkám, tajemstvím a snům, které přibývají každou minutu, hodinu, dny, měsíce, roky?

Řekla jsem tedy: „Billy, prostě nechci umřít jako servírka, která nikdy nic neriskovala.“

Chvíli o tom přemýšlel, pak mi věnoval neveselý úsměv a přikývl. Mlčky jsme se vrátili k práci.

Za deset hodin jsme dokončili dnešní úkoly s výjimkou té součásti, o kterou se postaráme, až najdeme jedno konkrétní nářadí, a ten kousek za tou věcí, který vyměním, až přijde nový. Nestor si zapsal, co se musí udělat, a seznam úkolů se tím spíš prodloužil, než zkrátil. Potom jsme ukončili den víceméně stejně, jak jsme ho zahájili; pozdravili jsme se gestem a místo dobrého rána jsme si popřáli dobrou noc. Nestor řekl, že tu ještě zůstane a něco dodělá a pak zamkne. Další výmluva, jak se vyhnout manželce.

Doma jsem uvařila domácí linguine s pestem, rajčaty a sýrem, jedno z jídel, která jsem plánovala pro restauraci. Od zapnutí hořáku po talíř na stole: čtrnáct minut. Samozřejmě jsem si těstoviny i pesto připravila včera a měla jsem je v chladničce. Ale i tak. Nemůžete říct, že to nebylo rychle, zvlášť když prezentace byla jako na fotografii. Billy se ale na jídlo sotva podíval. Dojedl, zamumlal díky – Cože? Bez komplimentu, ani hmmm neuděláš, ty prevíte nevděčný? – a zmizel v patře.

Vrátil se za půl hodiny, když jsem byla ještě v kuchyni. Nepřevlékl si tričko ani kalhoty, ale zaslechla jsem předtím sprchu a měl mokré vlasy.

„Fuj. Ty ses osprchoval a vzal sis to zpocené oblečení?“

Billy se na sebe podíval, jako by si to uvědomil teprve teď. Vlastně si to opravdu uvědomil až nyní. Hleděl na mě nechápavě. Zmateně. Ještě tam byly nějaké emoce, které jsem nedokázala hned rozluštit. Ale bylo jich hodně a zneklidňovaly ho. To mi bylo jasné.

„Billy, sedni si,“ řekla jsem.

„Já si n-ne-nechci sednout.“

„Co se děje?“

„D-d…“ Slovo se mu zaseklo v krku. Ovládla jsem se a nedořekla jsem to za něj. Předpokládala jsem, že chce možná říct „díky“ – cítil se provinile, že mi nepochválil večeři? –, ale čekala jsem jako vždycky, až si s tím poradí sám.

„Doreen,“ řekl nakonec.

„Doreen Shippenová?“

Přikývl.

„Taky na ni myslím. Ale kdo ví, co se stalo. Proč tě to zajímá?“

„Je za-zakopaná u nás na zahradě,“ hlesl Billy.

Reed

Zrovna jsem hleděl z okna, když přišel Greg, sedl si na mou postel a vzdychl, jak to míval ve zvyku. Počkal půl minuty a pak řekl: „Celou dobu jsi tady nahoře.“

Neodpověděl jsem, protože to nebyla otázka, ale konstatování.

„To jsi nemohl přijít dolů?“ zeptal se Greg.

To už byla otázka. Přesto jsem mlčel. Technicky vzato jsem mohl přijít dolů. Ale nechtělo se mi.

„Byl to pohřeb naší mámy,“ namítl Greg.

„Nebyl. Na jejím pohřbu jsem byl. Tohle byla hostina. Takže se mýlíš.“

Greg zase vzdychl.

„Byl tam i malý Jimmy, poslušně seděl a třásl si s lidmi rukou. A to je mu teprve pět.“

Mlčel jsem.

„Styděl ses?“ zeptal se Greg.

Mlčel jsem dál. Ze stromu, který máma zasadila před dvaceti lety, když jsem byl mimino a táta umřel při explozi v locksburské chemičce, vzlétl pták. „Zalévala jsem ten strom vlastními slzami,“ říkala máma a já jsem jí dlouho věřil, až jednoho dne jsem řekl: „Myslím, že to není pravda. Slz není tolik, aby zvládly zalít strom.“ A máma řekla: „Broučku, nenapadlo mě, že to vezmeš doslova. To se jen tak říká. Ale občas mám pocit, jako by to byla pravda. Rozumíš mi, co tím myslím?“ Nerozuměl jsem, a tak jsem jí to upřímně řekl a ona se pousmála. „To je v pořádku. Doufám, že tomu nikdy neporozumíš.“

„Musíme si promluvit,“ řekl Greg, což znamenalo, že on bude mluvit a já mám být zticha.

Vstal z postele. Já jsem pořád hleděl z okna. Z mého pokoje je vidět dozadu na zahradu a na trávě se válely nedopalky od cigaret, celkem čtyři, od hostů, kteří venku kouřili. Máminy nedopalky to nebyly. Ona je vždycky dávala do hrnku od kávy a cigaretu kouřila tak dlouho, až vykouřila veškerý tabák a začal se pálit filtr. Pak se na ten oharek bez tabáku podívala a řekla: „Dobrá až do mrtě!“ a zachechtala se. Někdo by to nazval smíchem, ale byl to chechot. To slovo se mi líbí: „chechot“. Teď už mámin chechot nikdy neuslyším.

Greg řekl: „Pamatuješ si ten rozhovor, který jsme měli asi před dvěma roky? Když jsme si s mámou sedli a povídali jsme si o tom, co se stane, až zemře?“

Pamatoval jsem si to. Máma tehdy překonala zápal plic a řekla, že bychom měli vyřešit některé věci pro případ, že by zase onemocněla a zemřela. Seděl jsem v kuchyni u stolu a máma a Greg mluvili. Máma řekla, že by Greg měl prodat dům a peníze si nechat, ale část těch peněz musí použít pro mě. „Promluv si s paní Salterovou o její ubytovně,“ řekla mu ještě. „Má Reeda ráda a pronajala by mu pokoj.“ Greg přikývl, že je to dobrý plán. Slíbil, že se každý den staví a zkontroluje mě. Máma řekla, že by to bylo fajn. „Takže je to vyřešené,“ dodala.

Ale zdálo se, že Greg to teď po mámině smrti vyřeší jinak.

„Slíbil jsem mámě, že se o tebe postarám, a myslel jsem to vážně. Ale tehdy bylo všechno jinak. Teď už to tak není, co myslíš?“

Mlčel jsem, i když jsem chtěl říct, že nikdy nic není stejné, ať uplynou dva roky, nebo dvě milisekundy. Je to vědecky dokázáno.

„Víš, tehdy jsem si myslel, že ti seženeme pokoj u paní Salterové, ona by ti i trochu pomáhala a já bych se každý den stavil.“

„Slíbil jsi mámě, že to tak uděláš.“

„Já vím. Ale paní Salterová se bude stěhovat a svůj dům prodává. Bude bydlet u syna v Shamokinu. Kromě toho, když jsme o tom mluvili, byl jsem ještě ženatý s Maggie.“

„Pořád jsi s ní ženatý.“

„No, co loni odešla, jsem ji neviděl.“

„Proč loni odešla?“

„Není slušné se na to ptát.“

„Říkal jsi, že se můžeme jeden druhého zeptat na cokoli.“

„Skoro na cokoli.“

„Tak jsi měl říct: ‚Reede, můžeme se jeden druhého zeptat skoro na cokoli.‘“

„Nepotřebuju, abys mi říkal, jak mám mluvit.“

Očividně ano, chtěl jsem říct, ale věděl jsem, že by ho to rozzlobilo, raději jsem tedy mlčel.

„Maggie už tu prostě není, takže mám plné ruce práce s malým Jimmym a se svým zaměstnáním. A teď odešla i máma. Takže… Nevím, co mám dělat, Reede. Napadlo mě, že…“

To, co řekl, mě velmi znervóznilo a strčil jsem si prsty do uší a začal jsem se kývat. Pak jsem si ale vzpomněl, co mi před dvěma roky, když jsem chodil do posledního ročníku střední školy, řekla moje psycholožka slečna Barbara. Když jsem hodně nervózní, mám se prý snažit chovat, jako bych nebyl nervózní, a zkusit přijít na nějaké jiné možnosti, jak se nervozity zbavit. A tak jsem Gregovi řekl: „Můžu bydlet tady. Když máma chodila ven, byl jsem tu mockrát sám.“

„Nemůžeš tu zůstat. Dům se rozpadá. Stálo by víc než…“

„Vydělávám peníze.“

„Pracuješ jako pomocník v supermarketu, Reede.“

„Mohl bych si najít druhou práci.“

„Ne, nemohl. Státní program, který platí na tvoje zaměstnání, pokrývá jen dvacet hodin týdně.“

Mlčel jsem.

„Je tu…“ Hned se odmlčel a poznal jsem na něm, že chce říct něco, co bych nerad slyšel, zacpal jsem si tedy uši. Pořád jsem ho slyšel, kýval jsem se proto dopředu a dozadu a broukal jsem si, abych hlas přehlušil.

Greg se mi nikdy neposmíval, když jsme byli malí. Místo toho mě ignoroval a většinou se choval, jako by nevěděl, kdo jsem. Jako bychom nebyli skuteční bratři. Jednou jsem šel po Carlyle Street a dorazil jsem na roh. Greg byl v autě s nějakou dívkou a zastavili přímo vedle mě na semaforu. Pozdravil jsem ho: „Ahoj, Gregu,“ a zvedl jsem ruku. Greg se díval přímo před sebe a čekal na zelenou. Jakmile naskočila, rychle odjel. Dívka se podívala na něj, pak na mě a zdálo se, že přemýšlí, proč mi Greg neodpověděl na pozdrav.

Když jsem vycítil, že je v pokoji ticho, vytáhl jsem prsty z uší.

„Musíš mě vyslechnout,“ řekl Greg po chvíli. „V Pittsburghu je takové místo. Je určené pro lidi, kteří nejsou neurotypičtí. Četl jsem o něm na internetu. Ukážu ti to. Vypadá to jako skvělé…“

Znovu jsem si zacpal uši. Slovo „Pittsburgh“ mě vyloženě bolelo. Máma mě tam jednou vzala a mně se tam nelíbilo, byla tam spousta aut a pořád houkala a…

Greg mě chytil za jednu ruku a zatáhl. Prst mi vyjel z ucha.

„Poslouchej mě!“ vykřikl.

„Áááááá!“ zařval jsem na něj. A ještě jednou: „Áááááá!“

Greg vstal a já jsem zmlkl. Když jsem se uklidnil, řekl jsem: „Promiň“, protože jsem toho opravdu litoval. Nerad jsem křičel. Ale pořád jsem byl rozrušený. Místo křiku jsem si stiskl ránu na předloktí, ke které jsem přišel před pár dny. Bolest mi pomohla zapomenout na Pittsburgh.

Pak mě něco napadlo.

„Mohl bych zůstat u tebe,“ řekl jsem Gregovi. Pak jsem dodal: „Prosím.“

„Nemůžu s tebou ani mluvit, Reede. Křičíš a…“

„Nebudu křičet. Můžu u tebe zůstat.“

Greg chvíli mlčel.

„Já nevím,“ řekl nakonec, a když tohle řekne, většinou vážně neví. Je upřímný. Rád si věci promyslí, než se rozhodne. Někdy přemýšlí opravdu hodně.

„Mohl bych si u tebe vyklidit sklep a spát tam, takže bych nikoho neotravoval. Pokud bys nechtěl pohlídat malého Jimmyho. To bych mohl. Ušetřilo by ti to peníze.“

„Ty chceš bydlet se mnou v mém domě,“ řekl Greg. Nebyla to otázka. Přesto jsem odpověděl.

„Ano.“

„A chceš se starat o mého pětiletého syna.“

„Ano.“

„Reede. Uvědomuješ si, že jsi před pár dny zabil naši matku?“

Mlčel jsem.

Liz

Jasně, věděla jsem, kde jsem: Seděla jsem na vysoké stoličce v potemnělém koutě u Maxie, odkud jsem odsunula stolek ulepený pivem, abych mohla vystoupit pro jedenáct přítomných (včetně barmana). Ale písnička, kterou jsem právě zahrála, byla nová, pracovala jsem na ní celé měsíce a podařila se mi tak skvěle, že by to nemohlo být magičtější, ani kdybych byla hlavní hvězdou vyprodané show v Hollywood Bowlu. Dozněl poslední kytarový tón a mě se zhostil ten úžasný pocit, který přijde, když něco uděláte tak dobře, že už to lépe nejde.

Skupinka lidí zatleskala.

„Děkuju, vážím si toho,“ řekla jsem a myslela jsem to vážně. Odmlčela jsem se, abych si vychutnala ten pocit uspokojení. Ach, jak jsou takové okamžiky vzácné. Můj cynismus se pomalu rozplýval. Potom jsem věnovala obecenstvu vřelý úsměv. „Tu písničku jsem napsala, když jsem…“

„Hej! Haló!“ křikl někdo od baru. Byla to žena s mastnými vlasy, která na konci mé předchozí písničky vrazila do dveří a vklopýtala dovnitř. To jsem ji ještě ignorovala. Teď byl ale její křik o osmdesát decibelů hlasitější, než se pro malinký lokál hodilo – u Maxie od sebe nemůžete být dál než osm metrů –, a navíc mávala rukou. Vzdychla jsem a zvedla jsem bradu, abych dala najevo, že ji slyším.

„Chci něco zahrát!“ zablábolila.

Věnovala jsem jí odměřený pohled, který používám na opilce a křiklouny.

„Možná později,“ odpověděla jsem. „Teď zrovna hraju svoje věci a…“

„Bon Jovi, sakra!“ zaječela a rozhlédla se, jestli se někdo zasměje, jako by byla hlavní hvězdou tohoto ne právě hojně obsazeného mejdanu. Zakřenila se a ukázala dva chybějící zuby.

„Promiňte,“ řekla jsem. „To nejde. Ale myslím, že moje další písnička se vám bude líbit.“

„Počkej, počkej, počkej!“ zavolala. „Zazpívej… Jak se to jmenuje?“

„Takže…“

„‚Baby, We Won!‘ – tak se to jmenuje! Jo, zazpívej to!“

Oči se mi málem protočily až dozadu do hlavy. Ta laciná popcountryová balada poslední dobou neustále zamořovala éter. Melodie byla přeslazená jako laciná čokoláda, v textu se objevovaly rýmy ve stylu „láska – páska“ a rozechvělé struny ždímaly falešnou sentimentalitu do poslední kapky. Nenáviděla jsem tu neupřímnou sbírku klišé a nezasloužený vykřičník v názvu mě přímo urážel.

„Takže,“ opakovala jsem nesmlouvavě. Potlačila jsem nutkání ušklíbnout se na tu ženskou a vyhledala jsem v publiku přátelštější tváře. „Tahle je také nová. Nazvala jsem ji ‚Dvě cesty‘. Doufám, že se vám bude líbit.“

Mastná hlava něco zamumlala, a zrovna když jsem se chystala začít hrát, otevřela ústa. Místo urážky z nich ale vyletěl asi tak litr toho, co naposled pila, smíchaný s pozůstatky nějakého rychlého občerstvení. Znovu se jí navalilo a na podlahu pleskla druhá dávka zvratků. Celý bar okamžitě páchl.

„Kriste!“ vyštěkl barman Craig. „A dost! Zavíráme!“

Nepočetné publikum se zvedlo a prchlo, následováno Mastnou hlavou, která si utírala rty použitým ubrouskem, do něhož předtím někdo kýchl. Když se zavřely dveře, zůstali jsme uvnitř jen my s Craigem. Kromě zápachu se tu rozhostilo i ticho.

„No, ale jinak to podle mě bylo dobré vystoupení,“ řekla jsem nakonec.

Craig mlčel. Díval se k zemi, jako by přemýšlel, jestli tam má ty zvratky nechat a uklidit je až zítra. Vzhledem k tomu, jak to tu obvykle bylo cítit, by to nebylo poprvé.

„Zpívala jsi hezky, Liz,“ řekl a sáhl do kapsy pro dvě dvacky. „Ale nejsi zrovna magnet na lidi.“

„Zítra to bude lepší,“ slíbila jsem mu.

„Jo, o tom jsem s tebou chtěl mluvit. Další koncerty zatím odložíme, nevadí?“

* * *

Cestou domů jsem si otevřela okénka a proklínala jsem celý svět. Snažila jsem se své opovržení dávat za vinu idiotům, jako byla Mastná hlava. Věděla jsem však, že jsem se nezměnila přes noc. Trvalo to dvanáct let.

Když mi bylo osmnáct, měla jsem na vybranou: jít na vysokou, nebo se pokusit prorazit v hudebním byznysu. „Věř si!“ nabádaly mě sladké písně. Přestěhovala jsem se tedy do Filadelfie a hrála jsem nevrlým opilcům v ponurých barech, odkud jsem se vracela do vlhkého suterénního bytu, kde po popraskaném stropě se skvrnami od vody pobíhaly rybenky.

Ve dvaadvaceti jsem šla na skleničku s kamarádem, který mi nabídl místo v technologickém start-upu. Kdybych to vzala, neměla bych na hudbu čas. „Nikdy se nezaprodej!“ nabádají nás hollywoodské filmy. Práci jsem odmítla a vydala jsem na dvouměsíční turné po Jihu a Středozápadě, které jsem si sama zaplatila, a doufala jsem, že si mě někdo všimne. Místo toho jsem hrála pro malé skupinky lidí v třetiřadých dírách a do Filadelfie jsem se vrátila naprosto vyčerpaná. Rok poté jsem v Inquireru četla o té technologické firmě, která dala všem svým zaměstnancům akciové opce a udělala z nich milionáře – včetně údržbáře.

V sedmadvaceti letech jsem se prakticky bez peněz odplížila zpátky do rodného Locksburgu a zjistila jsem, že ta stará slepice, která se lísala k mému ovdovělému otci, ho nakonec uhnala, a sotva začal vykazovat příznaky Parkinsonovy nemoci, odlifrovala ho do pečovatelského domova v Hillviewu. Brzy měla pod kontrolou všechno, co kdysi bývalo jeho a moje. „Nikdy se nevzdávej!“ píšou uslzení romanopisci, odmítla jsem proto zůstat smutná. Stále jsem se snažila a hrála jsem téměř ve všech podnicích v okruhu čtyřiceti kilometrů, často zadarmo, což znamená, když započítáte cenu za benzin a můj čas, že jsem někdy platila za to, abych mohla zahrát nekulturním tupcům, kteří klidně rozlili pivo a vyjekli uprostřed písničky, již jsem psala a nacvičovala celý rok a dala jsem do ní své srdce. Když jsem nehrála nebo nepracovala, rozesílala jsem demonahrávky a psala jsem producentům, kteří mi odepsali, že ne, díky, ale hodně štěstí – pokud jsem jim tedy vůbec stála za odpověď.

O tom všem jsem přemýšlela cestou k prkennému domu, který jsem si v Locksburgu pronajala: spíš takové dvoupokojové chatrči na nejhorším konci města. Pak jsem seděla na příjezdové cestě, která vedla kolem domu. Jako by toho nebylo málo, když nebudu moct hrát u Maxie, nedostanu žádné peníze, a i tak už jsem po uši v dluzích. Můj patnáct let starý chevrolet z druhé ruky se loni rozbil a dal mi na vybranou: vypláznout 1900 dolarů za novou převodovku, nebo mnohem víc tisíc za nové auto. Na opravu padla většina mých úspor a v zimě praskla hlava válce. Protože jsem už nastrkala peníze do převodovky, usoudila jsem, že bych byla blázen, kdybych auto odepsala, a utratila jsem další tisícovku.

Zastavila jsem a chevrolet se otřásl, jako by mě chtěl varovat, že brzy přijde další pravidelná porucha.

* * *

Nemusela jsem čekat dlouho.

Ráno jsem se probudila s plánem navštívit tátu. Zamkla jsem dveře, strčila jsem klíček do zapalování a auto jen zakejhalo, aniž naskočilo.

„Odešlo palivové čerpadlo,“ prohlásil Luke, který mě nazývá svou holkou, když se u mě to odpoledne stavil. „Nevšimla sis žádných problémů, Liz? Nenapadlo tě…“

„Doufám, že jsi mi nepřišel kázat, Lukeu.“

„To bude nejmíň devět set.“ Znělo to zkroušeně, i když možná litoval jen sebe. Luke neměl auto a porucha toho mého ho připravila o možnost vyžadovat rychlý odvoz do práce, o který mě často prosil (prosím tě, Liz, prosím tě), aby ho zase nevyhodili pro nedochvilnost.

Zasténala jsem. „Nemám peníze.“

„Já taky ne. Ale vím o někom, kdo bude mít pochopení.“ Za hodinu si Luke půjčil pick-up, zahákl řetěz za podvozek mého auta a odtáhl ho k domu osm kilometrů za Locksburgem. Posledních sto metrů byla jen prašná cesta a dům dostal poslední nátěr asi tak před čtyřiceti lety. Zevnitř vyšel chlap jako hora s dlouhými vousy a dvěma chybějícími prsty na jedné ruce a jen mlčky vyčkával. Na krku měl vytetované slovo KAP, deseticentimetrovými písmeny, jako by se bál, aby to někdo nepřehlédl.

„Nazdar, Kape!“ pozdravil ho Luke. „Tak tady je.“

Těch pět slov se chvělo nervozitou, jakou jsem v Lukeově hlase slyšela poprvé. Stačilo to, abych byla z Kapa také nervózní. V červnovém horku měl na sobě džíny, kožené pracovní boty a tmavé tričko, z něhož jsem i na dálku dvaceti metrů poznala, že určitě páchne kyselým potem. Doufala jsem, že blíž k němu nepůjdeme.

Luke odpoutal auto a otevřel kapotu. Kap se ani neobtěžoval nahlédnout dovnitř a po chvíli řekl: „Vraťte se zítra.“

„Jasně, kámo!“ vyhrkl Luke až příliš nadšeně a odjeli jsme v půjčeném pick-upu. Všimla jsem si, že jede rychleji než cestou sem.

* * *

Druhý den si Luke znovu půjčil pick-up a vrátili jsme se za Kapem. Ten vyšel z domu ve stejném oblečení a se stejným nasupeným výrazem. Luke se klepal stejně jako minulý den a v jeho hlase se ozývala falešná přátelskost, kterou jsme všichni tři znali a nejméně jednomu z nás – mně – z ní bylo dost nepříjemně.

„Nazdar, nazdar! Tak co, hotovo, Kape?“ zahalekal Luke.

Po dlouhém mlčení zazněla odpověď: „Řekl jsem snad, že to bude, ne?“

„Jo, to je skvělý! Vždycky říkáš, že držíš slovo!“

„Sedm set padesát.“

„Počkej, říkal jsi šest set?“

„Byla shnilá i palivová hadička. Benzin mi vytekl po celé garáži. Měli byste mi zaplatit i za úklid.“

„Jé, Kape, to mě mrzí.“

„Takže jsem hadičku vyměnil. Dokonce vám to dávám levnějc, protože jsem tu měl jednu rezervní a nemusel jsem kupovat novou. Takže sedm pade.“

„Jo. Jasně. Ale říkal jsi, že můžeme zaplatit část hned a část později, ne?“

„Kolik máte?“

Kontokorent na účtu už jsem měla vyčerpaný a úvěr na své jediné kreditce také. Měla jsem čtyřicet dolarů za vystoupení u Maxie, a když jsem prohledala dům, jestli by se nedalo něco prodat, kromě kytary jsem našla jen niklák s bizonem z roku 1913, první vzácnou minci, kterou jsem si koupila za své vlastní peníze, když jsem byla malá a sbírala jsem mince s tátou. Celou jeho sbírku teď vlastnila jeho žena, ale tenhle niklák jsem si nechala pro štěstí. Sice mi ho moc nepřinesl, ale připomínal mi krásné chvíle strávené s otcem v jeho maličké domácí pracovně, kde zkoumal mince, jež s láskou sbíral. Prodej mince mě vážně bolel. Ed, majitel Berwick Numismatic, s otcem za ta léta mnohokrát obchodoval a teď se nade mnou slitoval. Koupil ode mě niklák za 150 dolarů, což byla jeho přesná hodnota, a ještě mi slíbil, že ho měsíc podrží pro případ, že bych si ho chtěla koupit zpět. Ne že by to bylo pravděpodobné.

„Máme 190 dolarů,“ řekl Luke Kapovi.

Ticho.

„Tak co je, mám snad poprosit?“ řekl Kap.

Luke šel k němu a podal mu bankovky. Napůl jsem očekávala, že ho ten chlap chytí za ruku. Lukea to nejspíš také napadlo, protože rychle couvl. Potom pokývl k mému autu a zeptal se: „Klíčky jsou v zapalování?“

Kap si pomalu přepočítal peníze a nechal tam Lukea stát s jeho nezodpovězenou otázkou. Ztrapnil ho svým mlčením, ale ne natolik, aby se Luke nezeptal znovu.

Po další minutě se Kap zeptal: „Kdy dostanu zbytek?“

„Tak do dvou týdnů. Vyhovuje?“

„Říkal jsi týden.“

„Opravdu? Přísahal bych, že jsme říkali dva týdny. Kdy jsme o tom mluvili?“

„Týden,“ řekl Kap. „Nenuť mě, abych za tebou musel přijít.“

Potom se jeho pohled přelil na mě. „Nebo za tebou.“

* * *

Jela jsem od Kapa a cítila jsem, jak auto párkrát zaváhalo. Doufala jsem, že je to dočasné; nestála jsem o to, vracet se a stěžovat si tomu naštvanému úchylovi na špatnou opravu.

Zastavila jsem na benzince u Eddieho a koupila jsem benzin za 4,27 dolaru v drobných, jež jsem vysypala ze sklenice v kuchyni. Luke si toho všiml a zajel s pick-upem na parkoviště.

„Kde vezmeš 540 dolarů?“ zeptal se.

„Co tím myslíš?“

„Co dlužíš Kapovi. Sedm set padesát minus sto devadesát.“

Byla jsem moc unavená, než abych měla chuť ho opravovat.

„Upřímně, nevím.“

„Liz, měla bys je sehnat. A pokud možno rychle. Víš, odkud znám Kapa?“

„Odkud?“

„Z vězení v Carroll Valley. V podstatě to tam vedl. Udělal nějaké zlé věci.“

„Jak hodně zlé?“

„To nechceš vědět, věř mi.“

„A proč se jmenuje Kap?“

„Nikdo zatím neměl odvahu se ho zeptat. Já rozhodně ne. Ale s jeho jménem si nelámej hlavu. Lámej si hlavu s penězi. Řekl, kdy je chce, a nebude na ně čekat.“

Jela jsem tedy domů a snažila se zůstat v klidu – a snad by se mi to i podařilo, kdyby na mě z rádia nevyletěl virus „Baby, We Won!“. Jakmile zpěvák zalkal: „Následuj své sny!“, vybuchla jsem.

A teď ji budu muset dát do zastavárny.

„Haló.“

„Ano.“

„To je dobře.“