GOING TO MEET THE MAN

Copyright © 1948, 1951, 1957, 1958, 1960, 1965 by James Baldwin

Copyright renewed 1993 by Gloria Baldwin Karefa-Smart

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or part in any form.

This edition published by arrangement

with the James Baldwin Estate.

Translation © Jiří Hanuš, 2025

ISBN 978-80-207-2317-8

Pro Beauforda Delaneyho

Skála

Naproti jejich domu, na prázdné parcele mezi dvěma činžáky, čněla skála. Bylo to překvapivé místo pro mohutnou masu kamení trčící ze země; a někdo, pravděpodobně teta Florence, jim jednou řekla, že ta skála už je tam odjakživa a nejde odstranit, protože kdyby tam nebyla, vozy metra by se rozletěly na kusy a všechny lidi pod ní by zabily. To bylo natolik fascinující vysvětlení, zahrnující povrch země i její střed, že se o něm dalo jen těžko polemizovat, a navíc skálu obdařilo záhadnou důležitostí, a tak Roy cítil, že má právo, o povinnosti ani nemluvě, si tam hrát.

Další kluci byli na skále vidět odpoledne po škole a v sobotu a v neděli celý den. Prali se spolu. Vrhali se jeden na druhého a zápasili až úplně nahoře, nebezpeční a bezohlední, nebáli se, že uklouznou, a někdy v mumraji prachu a výkřiků letěli na druhé straně po hlavě dolů. „Je to div, že se nezabijou,“ říkala matka, která to občas sledovala z požárního schodiště. „Děti, ne abyste tam lezly, slyšíte?“ I když říkala „děti“, dívala se na Roye, sedícího vedle Johna na požárním schodišti. „Dobrý Pán ví,“ pokračovala, „že nechci, abyste každý den, kterým nás Pán obdaruje, přicházeli domů a tekla z vás krev jako z prasete.“ Roy si netrpělivě poposedl a dál zíral na ulici, jako by mu při tom pohledu mohla nějak narůst křídla. John mlčel. Matka vlastně nemluvila na něj: bál se skály i kluků, kteří si tam hráli.

Každé sobotní ráno seděli John a Roy na požárním schodišti a sledovali ulici pod sebou, kam nesměli. Jejich matka seděla někdy v pokoji za nimi, šila, nebo oblékala jejich mladší sestru, případně kojila maličkého Paula. Slunce na ně a na schodiště dopadalo s vysokou přívětivou lhostejností; pod nimi lelkovali muži, ženy, chlapci a děvčata, samí hříšníci; někdy procházel kolem jeden z členů jejich církve, uviděl je a zamával jim. Po tu chvíli, co máváním slušně odpovídali, měli trochu nahnáno. Sledovali dotyčného světce, muže či ženu, dokud nezmizel nebo nezmizela z dohledu. To, že pod nimi prošel jeden z vykoupených, jim připomnělo, třebaže skrytě, hříšnost ulice i jejich vlastní, latentní hříšnost, když na tomhle místě sedí; a otce, který o sobotách přichází domů časně, brzy se vynoří za rohem a vejde do temné síně pod nimi.

Ale dokud nepřijde, aby ukončil jejich svobodu, seděli, pozorovali ulici a toužili. Na konci ulice nejblíž k jejich domu se nad řekou Harlem klenul most a vedl do města zvaného Bronx; tam bydlela teta Florence. Když ji však viděli přicházet, nešla od mostu, ale z opačné strany ulice. Vysvětlovala to tak, pro jejich představy nedostatečně, že jela metrem, protože nechtěla jít pěšky, a navíc v téhle části Bronxu nebydlí. Protože věděli, že Bronx je za řekou, nikdy její historce nevěřili, ale zaujali vůči ní postoj svého otce a předpokládali, že právě opustila nějaké hříšné místo, které se neodvážila pojmenovat, třeba biograf.

V létě kluci plavali v řece, skákali z dřevěného mola, nebo lezli do vody z břehu plného odpadků. Jednou se v řece utopil kluk, který se jmenoval Richard. Jeho matka nevěděla, kde je; přišla se dokonce zeptat k nim domů, jestli u nich není. A pak v šest hodin večer slyšeli z ulice nějakou ženu kvílet a naříkat; běželi k oknům a podívali se ven. Dole přicházela ulicí Richardova matka, kvílela, tvář zdviženou k obloze a po tváři jí tekly slzy. Vedle ní šla nějaká ženská a snažila se ji utišit a podpírat. Za nimi šel muž, Richardův otec, a v náručí nesl Richardovo tělo. Při okraji vozovky za nimi kráčeli dva bílí policisté, kteří zřejmě nevěděli, co si mají počít. Richardův otec i Richard byli mokří a Richardovo tělo leželo v otcově náručí jako hadrová panenka. Kvílení té ženy se rozléhalo celou ulicí; auta zpomalovala a lidé uvnitř zírali; další otvírali okna domů, dívali se ven a vybíhali ze dveří, stáli ve škarpě a dívali se. Pak celý průvod zmizel v domě hned vedle skály. Nato matka Elizabeth vykřikla: „Bože! Bože! Bože!“ a zabouchla okno.

Jednu sobotu, hodinu předtím, než se měl otec vrátit domů, se Roy na skále zranil a přinesli ho ječícího nahoru. Seděli předtím s Johnem na požárním schodišti a matka v kuchyni popíjela čaj se sestrou McCandlesovou. Roy se časem začal nudit, posedával neklidně vedle Johna a mlčel; John si do školního sešitu začal obkreslovat reklamu z novin, která zobrazovala novou elektrickou lokomotivu. Pod schodištěm procházelo několik Royových kamarádů a volali na něho. Roy se začal vrtět a pokřikoval na ně mřížemi dolů. Pak padlo ticho. John vzhlédl. Roy tam jen stál a díval se na něho.

„Jdu dolů,“ řekl.

„Radši zůstaň, kde jsi. Víš přece, že máma nechce, abys chodil dolů.“

„Já se hned vrátím. Nebude ani vědět, že jsem pryč, pokud jí to nepoběžíš vyzvonit.“

„Ani jí to nemusím říkat. Co jí zabrání, aby přišla sem, když se podívá z okna?“

„Ona si tam povídá,“ řekl Roy. Zamířil dovnitř.

„Ale táta už se brzo vrátí!“

„To já už budu zpátky. Co seš pořád tak vyděšenej?“ Roy už byl v domě, teď se otočil, opřel se se o okenní parapet a netrpělivě slíbil: „Za pět minut jsem zpátky.“

John ho rozmrzele sledoval, jak opatrně odemyká domovní dveře a mizí venku. Za chvíli už ho viděl s kamarády na chodníku. Neodvážil se jít za matkou a říct jí, že Roy odešel ze schodiště, protože to bratrovi prakticky slíbil. Nezapomeň, říkal jsi za pět minut! začal křičet, ale jeden z Royových kamarádů se díval nahoru na požární schodiště. John se sklonil nad sešitem: opět se ponořil do problému s lokomotivou.

Když opět vzhlédl, nevěděl, kolik uplynulo času, ale na skále vypukla rvačka. Na ostrém slunci se spolu praly desítky kluků: kluci šplhali po kamenech a rvali se tělo na tělo, boty jim klouzaly na hladké skále; vzduchem lítaly nadávky a vítězoslavný pokřik. Také plnili vzduch létající municí: kameny, klacky, plechovkami, odpadky, čímkoli, co se dalo sebrat a hodit. John to zpovzdáli sledoval v jakémsi úžasu – než si uvědomil, že Roy šel vlastně ven a že je mezi těmi kluky na skále. Pak se začal bát; bratra mezi postavami na slunci neviděl; vstal a podíval se přes zábradlí schodiště. Vtom se Roy objevil na druhé straně skály; John viděl, že má potrhanou košili a že se směje. Škrábal se až na samotný vrcholek. Pak něco přiletělo vzduchem, možná prázdná plechovka, a udeřilo ho to do čela, těsně nad oko. Jedna strana Royovy tváře se okamžitě zalila krví, upadl a zůstal na břiše ležet. Potom se chvíli nikdo nepohnul, nebylo nic slyšet, jen slunce zaplavovalo ulici, chodník a strnulé kluky. Vtom někdo zaječel nebo vykřikl; kluci se dali na útěk ulicí pryč, směrem k mostu. Postava na zemi popadla dech, ucítila vlastní krev a začala ječet. John vykřikl: „Mami, mami!“ a vběhl dovnitř.

„Jen klid, jen klid,“ oddychovala sestra McCandlessová, když spěchaly dolů po temných, úzkých, houpajících se schodech, „jen klid. Ještě se nenarodil kluk, aby tu a tam neschytal nějakou ránu. No Bóže!“ Vyběhly na slunce. Nějaký chlap Roye zvedl a teď zvolna kráčel k nim. Jeden či dva kluci seděli mlčky na schodech; na obou koncích ulice stála skupinka kluků a přihlíželi. „Není nijak těžce zraněný,“ řekl muž, „kdyby byl zraněný opravdu pořádně, tak by tolik nekřičel.“

Třesoucí se Elizabeth natáhla ruce, aby jí Roye předal, ale sestra McCandlessová, rozložitější a klidnější, kluka od muže převzala a hodila si ho přes rameno, jako kdysi možná zvládala pytle s bavlnou. „Bůh ti žehnej,“ řekla muži, „Bůh ti žehnej, synku.“ Roy stále ještě ječel. Elizabeth stála za sestrou McCandlessovou a upřeně hleděla na jeho zkrvavenou tvář.

„Je to jenom povrchové zranění,“ opakoval muž, „jenom roztržená kůže, to je všecko.“ Šli pomalu po chodníku směrem k domu. John, který se teď už nebál přihlížejících kluků, se podíval k rohu, jestli se už neblíží otec.

Nahoře Royův nářek utišili. Omyli krev a těsně nad levým obočím našli roztřepený povrchový šrám. „Pane, smiluj se,“ zamumlala Elizabeth, „ještě kousek a dostal by to do oka.“ A s obavou pohlédla na hodiny.“

„To máš teda pravdu,“ řekla sestra McCandlessová, která nanesla na ránu jódovou tinkturu a přiložila obvaz.

„Kdy šel ven?“ zeptala se konečně jeho matka.

Sestra McCandlessová už teď seděla v křesle a ovívala se u pohovky, kde ležel Roy, ovázaný a tichý. Na chvíli se přísně zadívala na Johna. Stál u okna, v ruce držel novinovou reklamu a svůj výkres.

„Seděli jsme na požárním schodišti,“ řekl. „Volali na něho nějaký kluci, co znal.“

„Kdy?“

„Tvrdil, že se vrátí za pět minut.“

„Proč jsi mi neřekl, že šel dolů?“

Podíval se na ruce svírající sešit a neodpovídal.

„Chlapče,“ vložila se do toho sestra McCandlessová, „Tys neslyšel, na co se tě máma ptá?“

Podíval se na matku a opakoval:

„Tvrdil, že se vrátí za pět minut.“

„Tvrdil, že se vrátí za pět minut,“ prohodila opovržlivě sestra McCandlessová, „to mi nepřipadá jako správná odpověď. Ty seš tady chlap v domě, čeká se od tebe, že budeš dohlížet na svoje mladší bratříčky a sestřičku – a ne je nechat zdrhnout a někde se přizabít. Ale já předpokládám,“ dodala, zvedla se z křesla a odložila vějíř z kusu kartonu, „že táta už tě donutí říct pravdu. Máma je na tebe příliš měkká.“

Po ní zůstal na tmavočerveném promáčknutém sedadle ležet vějíř. Byla na něm reklama na pomádu na vlasy zobrazující snědou ženu s miminem; oběma se třpytily vlasy a matka s dítětem se na sebe šťastně usmívaly.

„Zlato,“ řekla sestra McCandlessová, „už budu muset jít. Možná se později večer ještě zastavím. Počítám, že asi nepůjdeš na večerní modlitbu?“

Večerní modlitba se v kostele pořádala každý sobotní večer, aby posílila věřící a připravila kostel na nedělní příchod Ducha svatého.

„Nejspíš ne,“ odpověděla Elizabeth. Vstala; se sestrou McCandlessovou se políbily na tvář. „Ale ty si určitě na mě vzpomeneš ve svých modlitbách.“

„To zajisté udělám.“ S rukou na kulaté klice se odmlčela, pohlédla na Roye a zasmála se. „Chudáček,“ prohodila, „počítám, že teď už bude spokojeně a rád vysedávat na schodech.“

Elizabeth se zasmála s ní. „Určitě by to pro něho měla být lekce. Ta jizva mu asi nezůstane,“ zeptala se nervózně, „že ne?“

„Bože, to ne,“ řekla sestra McCandlessová, „vždyť je to jenom škrábnutí. „Musím říct, sestro Grimesová, že jsi horší než malé dítě. Uplyne pár týdnů a žádnou jizvu neuvidíš. Ne, klidně se věnuj domácnosti, milá zlatá, a děkuj Pánubohu, že to nebylo horší.“ Otevřela dveře; na schodech uslyšely kroky. „To bude asi pan reverend,“ řekla sestra McCandlessová tiše, „ten se určitě rozkatí, to se vsadím.“

„Možná je to Florence,“ řekla Elizabeth. „V tuhle dobu sem někdy zajde.“ Stály ve dveřích, zíraly dolů, zatímco kroky dosáhly odpočívadla pod nimi a začaly stoupat do jejich poschodí. „Ne,“ řekla Elizabeth, „to není její chůze. To je Gabriel.“

„No, tak to já musím jít,“ řekla sestra McCandlessová, „a trochu ho na to připravit.“ Stiskla přitom Elizabeth ruku, zamířila do chodby a nechala dveře za sebou trochu pootevřené. Elizabeth se pomalu otočila zpátky do pokoje. Roy neotevřel oči, ani se nepohnul; ale ona věděla; že kluk nespí; jen chce do úplně poslední chvilky oddálit kontakt s otcem. John položil noviny a sešit na stůl, stál, opřel se něj a hleděl na ni.

„Nebyla to moje chyba,“ řekl. „Nemohl jsem mu zabránit jít ven.“

„Ne,“ ujistila ho, „nemusíš si s ničím dělat starost. Prostě řekneš tátovi pravdu.“

Podíval se přímo na ni a ona se otočila k oknu a hleděla do ulice. Co mu asi teď na schodech říká sestra McCandlessová? Pak z ložnice uslyšela tenký nářek a zamračeně se otočila, podívala se k ložnici a k dosud otevřeným dveřím. Věděla, že ji John pozoruje. Delila dál kvílela a matka se rozzlobeně pomyslela: Tedy, na to už je ta holka příliš velká, ale bála se, že Delila probudí Paula, a spěchala proto do ložnice. Snažila se Delilu ukolébat, aby znovu usnula. Pak slyšela, jak se domovní dveře otevírají a zavírají – příliš hlasitě, Delila zesílila nářek a Elizabeth s rozčileným povzdechem dítě zvedla. Její a Gabrielovo dítě, její a Gabrielovy děti: Roy, Delila, Paul. Pouze John byl bezejmenný a cizinec, živé nepopiratelné svědectví matčiných dnů v hříchu.

„Co se stalo?“ žádal Gabriel. Tyčil se uprostřed pokoje, na ruce se mu houpal jídlonosič, v němž si nosil do práce oběd, a hleděl na pohovku, kde ležel Roy. John stál přímo před ním, matčině vyděšenému zraku se zdálo, že přímo pod ním, pod jeho pěstí, pod jeho těžkou botou. Kluk na muže fascinovaně hleděl – jako malá holka tak vídala králíky jako ochrnuté před štěkajícím psem. S tíhou Delily v náručí připomínající váhu štítu prošla chvatně kolem Gabriela k pohovce, zůstala stát nad Royem a řekla:

„Není důvod se rozčilovat, Gabrieli. Ten kluk vyklouzl za mými zády ven a trochu se tam zranil. Teď už je v pořádku.“

Roy, jako by chtěl potvrdit její slova, teď otevřel oči a podíval se zamlkle na otce. Gabriel upustil jídlonosič, až to řachlo, a klekl si vedle pohovky.

„Jak se cítíš, synku? Pověz tatínkovi, co se stalo.“

Roy otevřel ústa, ale pak propadl panice a rozbrečel se. Otec mu stiskl rameno.

„Přece nebudeš brečet. Jsi tatínkův chlapeček. Pověz tatínkovi, co se stalo.“

„Šel ven,“ ozvala se Elizabeth, „i když to neměl dovoleno, a začal se prát s těmi syčáky na skále. Tohle se stalo a díky Bohu to nebylo nic horšího.“

Gabriel k ní zvedl oči. „Nemůžeš toho kluka nechat, aby mi odpověděl sám?“

Nevzala to na vědomí a pokračovala mírnějším tónem. „Má šrám na čele, ale není to nic vážného.“

„Zavolala jsi doktora? Jak víš, že to není nic vážného?“

„Máš snad peníze na rozhazování za doktory? Ne, nezavolala jsem doktora. Oči mám v pořádku a dokážu poznat, jestli je ošklivě zraněný, nebo není. Hlavně se pořádně vyděsil a ty by ses měl modlit k Pánubohu, aby si z toho vzal poučení.“

„Teď máš najednou spoustu řečí,“ podotkl, „ale já ti za minutu taky něco povím. Budu chtít vědět, cos dělala se svýma očima tu dobu, kdy se tohle všechno dělo.“ Otočil se zpátky k Royovi, který ležel a tiše vzlykal se široce rozevřenýma očima a ztuhlým tělem: když se ho otec dotkl, vzpomněl si na tu výšku skály, na ostré, klouzající kameny pod nohama, na slunce, na výbuch slunce, na střemhlavý pád do tmy a na slanou krev; když mu otec sáhl na čelo, ucukl a začat kvílet. „Nehýbej se, nehýbej se,“ broukal rozechvěle otec, „nehýbej se. Nekřič. Táta ti neublíží, chce jenom nakouknout pod obvaz, chce vidět, co jeho malému chlapečkovi provedli.“ Ale Roy ječel dál, odmítal klidně ležet a Gabriel se neodvážil obvaz nadzvednout. Vztekle se podíval na Elizabeth: „Nemůžeš odložit to dítě a pomoct mi s tím chlapcem? Johne, vezmi od matky sestřičku – netvařte se jako dvě nemehla.“

John vzal do rukou Delilu a sedl si s ní do křesla. Matka se sklonila nad Royem a vzala ho náručí, zatímco otec opatrně – ovšem Roy stále vřeštěl – nadzvedl obvaz a prohlížel ránu. Roy pomalu přestal vzlykat. Gabriel narovnal obvaz. „Vidíš,“ řekla posléze Elizabeth, „není vůbec na pokraji smrti.“

„To, že ještě žije, určitě není tvoje zásluha.“ Nějakou dobu na sebe s Elizabeth mlčky hleděli. „Hodně málo stačilo, aby přišel o oko. Jeho oči pochopitelně nejsou tak velké jako tvoje, takže tobě na tom nejspíš tolik nesejde.“ Po těch slovech jí tvář ztuhla; usmál se. „Pane, smiluj se,“ řekl. „Myslíš, že se někdy naučíš jednat jako matka? Kdes byla, když se to všechno stalo? Kdo ho pustil ven?“

„Nikdo ho nepustil, prostě šel. Má tvrdou palici stejně jako jeho otec, někdo mu ji musí rozbít, než se podvolí. Byla jsem v kuchyni.“

„Kde byl Johnnie?“

„Byl tady.“

„Kde?“

„Na požárním schodišti.“

„Copak nevěděl, že Roy šel dolů?“

„Myslím, že ne.“

„Co tím chceš říct, myslím, že ne? K čemu má tvoje velké oči?“ Podíval se na Johna. „Chlapče, viděl jsi jít bratra dolů?“

„Gabrieli, nemá smysl pokoušet se z toho obvinit Johnnieho. Víš velmi dobře, že když už ty sotva dokážeš Roye přimět, aby se ukáznil, jak chceš ty, nebude přece poslouchat svého bratra. Sotva poslechne mě.“

„Proč jsi matce neřekl, že Roy šel dolů?“

John mlčel a hleděl na sestřinu peřinku.

„Slyšíš mě, kluku? Chceš, abych na tebe vzal řemen?“

„Ne, to teda nevezmeš,“ řekla matka. „Na tohohle kluka řemen brát nebudeš, rozhodně ne dnes. To, že tam Roy nahoře leží, je pouze tvoje vina – tvoje, protože tys ho tak rozmazlil, že si myslí, že může dělat úplně všechno a že mu to projde. A já mám právo ti říct, že takhle se děti nevychovávají. Nemodlíš se k Pánu, aby ti pomohl jednat líp a dožiješ se toho, že budeš prolévat hořké slzy a litovat, proč si Pán nevzal jeho duši už dnes.“ Celá se chvěla. Poslepu přešla k Johnovi a vzala mu z náruče Delilu. Podívala se zpátky na Gabriela, který mezitím vstal, stál vedle pohovky a zíral na ni. A ona nalezla v jeho tváři nejen vztek, což by ji nepřekvapilo; ale nenávist tak hlubokou, že se ve tváři postrádající teď jakoukoli osobitost stala nesnesitelnou. Oči mu ztuhly, doslova žhnuly nenávistí – cítila jeho touhu stát se svědkem její záhuby stejně jako vnímala zemskou přitažlivost pod nohama. Opět, jako by to mohla být oběť na usmířenou, pohoupala dítě v náručí. Nato se Gabrielův pohled změnil a viděl před sebou opět Elizabeth, matku svých dětí, věrnou družku poskytnutou mu Pánem. Její oči potemněly; zamířila ven z pokoje a zakopla o tatínkovy ešusy ležící na podlaze.

„Johne,“ řekla, „buď hodný chlapec a zvedni tatínkovu krabici.“

Za sebou slyšela, jak se John zvedl z křesla, pak škrábnutí plechu o podlahu a zachřestění, jak krabici zvedl, a viděla, jak při tom sklání tmavou hlavu až téměř ke špičce otcovy těžké boty.

Výlet

Každé léto pořádala náboženská obec výlet. Obvykle na svátek Čtvrtého července, kdy většina členů nemusela do práce; vyrazili časně ráno a vraceli se až večer. Místní „svatí“ tomu říkali výlet pro každého „kdo chce“, čímž mysleli, že i když výlet pořádá Letniční církev na Olivové hoře pro dobro svých členů, mohou se zúčastnit všichni, protestanté, Židé, řečtí katolíci i hříšníci. Židé a řečtí katolíci, o protestantech ani nemluvě – na nich kvůli živobytí většina svatých závisela – se každý rok na pozvání tvářili lhostejně; ale hříšníci více očekávaného odstínu scházeli jen zřídka. Tento rok měli plout lodí proti proudu Hudsonu až k Bear Mountain, kde měli strávit den, a vrátit se, až nad širokou řekou vyjde měsíc. Protože při předchozích výletech jeli pouze metrem až k parku Pelham Bay nebo k parku Van Cortlandtových, letošní výlet byl víc než mimořádnou příležitostí, a dokonce i oba pastorovi nejstarší kluci, Johnnie a Roy, a jejich kamarád David Jackson, se i proti své vůli těšili. Tihle tři se považovali za světa znalé, takže už nejsou, jako ti staří lidé, vydáni na milost boží lásce nebo hněvu.

Na výlet jeli všichni členové boží obce a už několik týdnů dopředu se nemluvilo o ničem jiném. A celé týdny v budoucnu bude výlet zdrojem zajímavých rozhovorů. Nepovažovali to za frivolní. Výlet, jak prohlásil otec James z kazatelny týden před touto událostí, se koná proto, aby poskytl božím dětem den odpočinku; aby dýchali čistší vzduch a radostně uctívali Pána pod střechou nebes; a na tom přece nic frivolního není. Chystali se konat bohoslužbu na palubě, čímž značně vystrašili kapitána. Loňského roku uspořádala sestra McCandlessová improvizovanou bohoslužbu ve voze metra plném nevěřících; hrála na tamburínu a zpívala a kárala hříšníky, procházela vagony a rozdávala traktáty. Nepřipadalo to hodné obdivu všem, některým se zdálo, že se sestra McCandlessová poněkud předvádí. „Chválím svého Vykupitele, kamkoli kráčím,“ odsekla vyzývavě. „Mě můj Vykupitel neopouští, když odcházím z kostela. Já žiju náboženstvím každý den.“

Sylvia měla třetího narozeniny a David, Johnnie a Roy šetřili peníze, aby jí pořídili dárek. Měli dohromady pět dolarů, ale nemohli se rozhodnout, co jí dát. Royův návrh, aby jí dali spodní prádlo, křikem drsně umlčeli: copak chce, aby ji její matka zabila? Mohutné, kostnaté sestry Danielsové, která nešla pro slovo daleko, se všichni báli a kvůli Silvii se ze všech sil snažili zachovat, co z matčina dobrého rozpoložení zbývalo. Nakonec na návrh Davidovy starší sestry Lorraine koupili malou pozlacenou brož ve tvaru motýla. Roy se domníval, že to vypadá lacině a rozzlobeně žehral na jejich kombinovaný špatný vkus („Počkejte, až jí z toho začnou zelenat šaty!“ naříkal), ale David si nemyslel, že je to špatný dárek; Johnniemu dárek připadal docela hezký, a nepochyboval, že Sylvii se každopádně líbit bude. („Kdy máš narozeniny ty?“ zeptal se Davida.) Dohodli se, že by jí ho na výletě měl předat David v přítomnosti všech tří. („Kluci, já jsem tady z vás nejstarší,“ řekl David, „a vy přece víte, že ta holka je do mě blázen.“) Právě to léto najednou všichni rychle dospívali, jejich těla začala být humpolácká a nemotorná, dokonce neposlušná, a nemohli se spolehnout ani na svůj hlas. David se neustále vytahoval, jak mu raší chmýří na bradě – „a někde jinde taky,“ dodal lišácky, čímž vyvolal jejich smích. „Nejseš jedinej,“ řekl Roy. „Ne,“ řekl Johnnie, „já jsem skoro stejně starej jako ty.“ „Ještě ti nějakej čas zbejvá,“ opáčil David. „Nepřipadá vám náramný, že tyhle řeči mezi sebou vedou kluci ze sboru?“ chtěl vědět Roy.

Ráno v den výletu všichni vstávali časně; otec si zpíval v kuchyni a matka, prozrazující téměř mladistvé vzrušení, náležitě vydrbala a oblékla mladší děti a prostřela talíře ke snídani. V klučičí ložnici Roy toužebně vyhlédl z okna a otočil se k Johnniemu.

„Tak mám docela chuť zůstat doma,“ řekl. „Nejspíš bych si užil víc legrace.“ Mávl vztekle ke kuchyni. „Proč nezůstane doma on?“

Johnnie se těšil na den s Davidem a neměl sebemenší touhu zůstat z jakéhokoli důvodu doma. Navíc věděl, že Gabriel nehodlá nechat Roye ve městě, ani kdyby nebesa padala; zatímco na sebe navlékal spodní prádlo, prohodil lehkým tónem: „Táta se nejspíš bude zas věnovat starým lidem. Nemusíme se mu plést do cesty.“

Roy si povzdechl a začal se oblékat. „Budu rád, až budu dospělý,“ dodal.

Když dorazili, Lorraine, David a paní Jacksonová už byli na palubě. Přišli mezi posledními; většina lidí z kostela, otec James, bratr Elíša, sestra McCandlessová, sestra Danielsová a Silvie seděli při zábradlí v malém půlkruhu a halasně rozmlouvali. Otec James a sestra McCandlessová upozorňovali na narůstající laxnost mezi božími lidmi a probírali otázku, zda by církev neměla uspořádat kampaň k obnovení náboženského života. Silvia tam seděla, mlčela, tu a tam se bolestně usmála na mladého bratra Elíšu, který hlasitě rozmlouval o potřebě náboženské kampaně a který se neustále pokoušel zahrnout Sylvii do rozhovoru. I jinde na lodi spolu lidé debatovali. Boží svatí se drželi při sobě a dnes ráno si byli silně vědomi své sounáležitosti a své svatosti; a byli odhodlaní, že ti méně osvícení by měli vědět, co jsou svatí zač, a všímat si toho. Za tímto cílem se při vzájemném pozdravu a formálním zbožném polibku rozléhalo velice mnoho výkřiků jako „Chvalme Pána!“. Děti, znuděné důvěrně známým divadlem, se už stáhly stranou a bavily se hlasitými výkřiky a hrami, které nebyly o nic méně exhibicionistické než počínání jejich rodičů. Johnnieho devítiletá sestra Lois nemohla dost dobře zapadnout mezi ostatní děti, protože se už prohlásila za spasenou; přesto ji žádný stupeň spásy nevybavil na to, aby mohla vstoupit do hovoru s dospělými; a adolescenti ji přímo nenáviděli, takže k nim se připojit také nemohla. Bloumala tedy po palubě, nedobrovolně osamělá, a spokojila se s předváděním své ctnosti se značnými projevy ctnosti před nespasenými dětmi a s rozzářenými úsměvy vysílanými k dospělým. Došla k bratru Elíšovi. „Chvalme Pána,“ zvolal, pohladil jí hlavičku a pokračoval v rozhovoru.

Lorraine a paní Jacksonová se s Johnnieho matkou setkaly poprvé, když celá udýchaná dorazila na loď oblečená v neskutečné vzdušné modři, kterou si Johnnie pak už navždy spojoval se svými vzpomínkami na ni. Johnnieho maličký bratr, její nejmladší, nejšťastnější dítě, se jí držel kolem krku; přiměla ho se postavit, a zatímco užasle zíral na neznámou, nekonečnou palubu, matka se seznamovala s dospělými. Při všech společenských příležitostech působila nesoustředěně a ustrašeně, jako kdyby každou chvíli očekávala nějakou drtivou a neodvolatelnou katastrofu. Katastrofou mohlo uvolněné oko na punčoše, nebo vnitřní tušení, že trouba k poslednímu soudu zaduje během příštích pěti minut: ať to bylo cokoli, připadala svému okolí vždy kouzelně rozrušená a lidé, kteří se snažili uhodnout, co tak vyžaduje její niternou pozornost, v každém případě jejímu kouzlu podléhali. Chvilku povídala s Lorraine a s paní Jacksonovou, zatímco ji dítě tahalo za sukni, a Johnnie ji s úsměvem sledoval; pak už chlapeček začal být pokaždé neklidný, omluvila se, že už musí jít – do jaké nemilosrdné arény se nikdo neodvážil představit – ale že doufá, pravila se zoufalým úsměvem, jenž zřetelně naznačoval nepravděpodobnost takového štěstí, že je uvidí později. Pozorovali ji, jak pomalu kráčí na druhý konec lodi, občas se s někým zastaví a pohovoří, pokaždé (jako by to byla povinnost) se lehce usmívá a tu a tam pohlédne na Lois, která postávala u kolen bratra Elíši.

„Je velmi přátelská,“ řekla paní Jacksonová. „Vypadá jako ty, Johnnie.“

David se zasmál. „Proč něco takového říkáš, mami? Ta ženská ti nikdy nic neudělala.“

Johnnie se v rozpacích usmál a předstíral, že Davidovi vyhrožuje pěstmi.

„Neposlouchej toho starého ošklivého klacka,“ řekla Lorraine. „Jenom chce, abys měl špatný pocit. Tvoje matka je opravdu moc hezká. Pověz jí, že jsem ti to řekla.“

Tohle mu způsobilo ještě větší rozpaky, ale na oko se uklonil a řekl: Děkuji vám, sestro.“ Obrátil se na Davida: „Možná se teď naučíš zbytečně nekecat.“

„Kdo se naučí zbytečně nekecat? Co je tohle za řeči?“

Otočil se a ocitl se tváří v tvář otci, který na ně s úsměvem hleděl jakoby z velké výšky.

„Paní Jacksonová, tohle je můj otec,“ řekl chvatně Roy. „A tohle je slečna Jacksonová. Davida znáte.“

Lorraine a paní Jacksonová se podívaly vzhůru na diákona se zdvořilými a identickými úsměvy.

„Jak se máte?“ řekla Lorraine. „Velice mě těší, že vás poznávám,“ pravila paní Jacksonová.

„Pochválen buď Pán,“ řekl otec. Usmál se. „Nedovolte Johnniemu, aby s vámi vedl drzé řeči.“

„Ale to ne, my jsme si jenom dělali legraci,“ vysvětlil David. Nastalo krátké nepříjemné ticho. „Vypadá to jako pěkný den na výlet, pochválen buď Pán,“ řekl diákon. „Jen si to děti užijte. Vy jste s námi poprvé, paní Jacksonová?“

„Ano,“ odpověděla paní Jacksonová. „David přišel domů a vyprávěl mi o tom a já už jsem tak dlouho nebyla nikde venku, tak jsem se rozhodla vzít si den volna. A Lorraine se necítila příliš dobře, myslela jsem si, že jí čerstvý vzduch trochu prospěje.“ Poněkud bolestně se při těch slovech usmála. Lorraine se tvářila pobaveně.

„Ano, to zajisté, nic neduživým neprospěje tak jako čerstvý boží vzduch.“ Když Lorraine popsal jako neduživou, vypadala, že je připravená spadnout do Hudsonu, a ošklivě zakašlala do kapesníku. David, popíchnutý vlastním zvráceným démonem, pohlédl krátce na Johnnieho a zamumlal: „To máte pravdu, pane diákone.“ Diákon na něj pohlédl, usmál se a otočil se k paní Jacksonové. „Doufali jsme, že váš syn by někdy mohl vstoupit do naší církve. Roy s ním každou neděli přichází na bohoslužbu. Líbí se ti naše obřady, synku?“ Poslední věta byla vřelým tónem určena Davidovi; když se vzpamatoval z úžasu, že slyší Roye zmiňovaného jako svého obzvláštního druha (protože David kamarádil s Johnniem a do kostela přicházel s ním!), usmál se a řekl: „Ano, pane, docela se mi líbí,“ a pohlédl na Roye, který se zadíval na otce s výrazem současně opovržlivým, ironickým a rezignovaným, a pak na Johnnieho, jehož tvář se proměnila v masku zuřivosti. Pohlédl znovu ostře na diákona; ale ten, s paží kolem Royových ramen, stále ještě hovořil.

„Tento hoch přišel k Pánu právě asi před měsícem,“ prohlásil hrdě. „Náš Pán ho tehdy přijal mezi své. Věřte mi, sestro Jacksonová, pro nikoho, mladého či starého, neexistuje lepší pevná tvrz, než je náruč Ježíšova. Můj syn vám to poví, není to tak, Royi?“

Hleděli na Roye se strnulou, přívětivou zvídavostí. Ten vražedným tónem zamumlal: „Ano, pane.“

„Johnnie říká, že jste kazatel,“ pravila posléze paní Jacksonová. „Přijdeme si vás s Davidem někdy poslechnout.“

„Nepřijďte si poslechnout mě,“ řekl. „Přijďte si poslechnout Slovo boží. Všichni jsme pouze nádoby v jeho rukou. Znáte našeho Pána, sestro?“

„Snažím se plnit Jeho vůli,“ odpověděla paní Jacksonová.

Laskavě se na ně usmál. „Všichni si musíme více zasloužit Jeho milost.“ Pohlédl na Lorraine. „Budu očekávat, že uvidím i vás, mladá dámo.“

„Ano, přijdeme,“ odpověděla Lorraine. Stiskli si ruce. „Velice ráda jsem vás poznala,“ řekla.

„Sbohem.“ Podíval se na Davida. „A ty buď hodný. Chci tě záhy vidět jako spaseného.“ Pustil Roye a zamířil jinam. „Vy se tady bavte, mládeži. Johnnie, ne aby tropil nějakou neplechu, slyšíš mě?“

Johnnie předstíral, že nic neslyšel; zastrčil ruce do kapes kalhot, vytáhl nějaké drobné a dělal, že je počítá. Ruku měl upocenou a rozklepanou. Když otec svou výstrahu opakoval, část mincí se rozsypala na palubu a Johnnie je začal sbírat. Rád by otce zahrnul těmi nejhoršími nadávkami, co zná, a bylo mu do breku. Uvědomoval si, že scéna sehraná otcem a jím všechny zaujala, že to nepojmenované a vražedné napětí si všichni matně uvědomují. Jak klečel na palubě, odpověděl hlasitě (a snažil se dát do hlasu tolik příkrosti, tolik zuřivosti a nenávisti, na kolik měl odvahu):

„Neměj o mě obavy, tati. Roy už se postará, abych se choval slušně.“

Po těch slovech nastalo ticho; vstal a viděl, že ho všichni pozorují. David vypadal šokovaně a zároveň jako by ho litoval, Roy měl skloněnou hlavu a zdálo se, že se omlouvá. Otec ho zavolal:

„Omluv se, Johnnie, a pojď sem.“

„Promiňte,“ řekl a šel k otci. Vzhlédl do otcovi tváře s hněvem, který ho překvapil a dokonce vystrašil. Ale nesklopil oči, protože věděl, že otec v nich vidí (a on chce, aby to viděl), jak moc ho nenávidí.

„Co že jsi to říkal?“ zeptal se otec.

„Řekl jsem, že o mně nemusíš mít obavy. Myslím, že se do žádné neplechy nezapletu.“ A jeho hlas ho překvapil, byl ještě záměrněji chladný a rozzlobený, než měl v úmyslu, a na slově „neplechy“ dal sardonický důraz. Věděl, že kdyby nebyli ve společnosti cizích lidí a svatých, otec by ho na místě srazil k zemi.

„Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš. Nesnaž se dospět příliš rychle. Až se vrátíme domů, stáhnu ti ty dlouhé kalhoty a uvidíme, kdo je chlap, slyšíš?“

Ano, to uvidíme, pomyslel si a mlčel. Se záměrnou bezstarostností se rozhlížel po palubě. Pak ucítili trhnutí, jak loď vyplula od přístaviště. Kolem nich se rozléhaly vzrušené hlasy; otec řekl: „Uvidíme se později,“ a odešel.

Johnnie zůstal nehybně stát, snažil se uklidnit a vrátit se k paní Jacksonové a k Lorraine. Ale když se s rukama v kapsách otočil, viděl, že k němu přichází David s Royem. Zůstal stát a čekal na ně.

„A máš průser,“ řekl Roy.

David na něho šokovaně pohlédl. „Takhle se spasený chlapec vyjadřovat nemůže.“ Objal Johnnieho kolem ramen, „Plujeme k Bear Mountain,“ zvolal, „vzhůru po nádherném Hudsonu“ – a udělal brutální gesto palcem.

„Teď si představ, že by tohle viděla Sylvia,“ řekl Roy, „co bys řekl, no?“

„O tu si nemusíme dělat starosti,“ řekl Johnnie. „Bude celej den sedět se staříkama.“

„Nó, však my přijdem na to, jak se jich bavit,“ řekl David. Otočil se na Roye. „Poslyš, ty spasený mimino, co kdyby sis šel povídat se sestrou Danielsovou a rozptýlil její pozornost, zatímco my dáme řeč s tou holkou? Ty seš pro ni stejně moc mladej, tebe nechce.“

„Nejsem dost spasenej, abych mluvil s tou fuchtlí,“ řekl Roy. „Jsem spasenej jenom od táty. Jsem spasenej, když jsem s ním.“ Zasmáli se a Roy dodal: „A taky nejsem žádný mimino, mám všecko, co má táta.“

„A spoustu dalšího, a o čem se tátovi ani nesnilo,“ řekl David.

Ba ne, pomyslel si Johnnie a náhle ho popadl krutý, mrazivý vztek, ten o tom snít vůbec nemusí!

„No tak, chovejme se jako křesťani,“ řekl David. „Kdybysme byli opravdu chytrý, šli bysme tam, co teď sedí se všema těma lidma a dělali bysme, jako že chceme slyšet o Bohu. Abysme si naklonili její matku.“

„A co když se vrátí on?“ zeptal se Johnnie.

Gabriel seděl na druhém konci lodi a hovořil se svou manželkou.

„Možná tam zůstane,“ řekl David; v jeho hlase zazníval omluvný tón.

Přistoupili k svatým.

„Chvalme Pána,“ pozdravili klidně.

„To tedy chvalme,“ řekl otec James. „Jak se dnes máte, mladí mužové?“ Popadl Roye za rameno. „Už kráčíš cestou Páně?“

„Ano, pane,“ zamumlal Roy, „snažím se.“ Usmál se otci Jamesovi do očí.

„Je to úžasné,“ řekl bratr Elíša, „odevzdat se Pánu už v mládí.“ Vzhlédl k Johnniemu a k Davidovi. „Proč se vy, chlapci, nepodvolíte? Na světě vás nic nečeká, to vám povídám. Kazatel praví: ‚Pamatuj na svého Stvořitele, dokud jsi ještě mlád, dříve než přijdou zlé dny a roky, o kterých řekneš: Nemám je rád!‘“

„Amen,“ pravila sestra Danielsová. „Žijeme v posledních dnech, děti. Nemyslete si, že máte spoustu času, protože jste mladé. Musíte být celou dobu pohotoví a připravení, aby vás Pán nezastihl nepřipravené. Ano, vskutku. Teď je ten čas.“

„Přijdete dnes na bohoslužbu, chlapci, viďte?“ zeptala se sestra McCandlessová. „Budeme mít obřad na lodi, víte.“ Pohlédla na otce Jamese. „Počítám, že začneme hned, jak vyplujeme ještě kus proti proudu, že, otče?“

„Ano,“ odpověděl otec James, „budeme velebit Boha přímo uprostřed majestátního Hudsonu.“ Natáhl se při těch slovech dozadu a uvolnil Royovo rameno. „Chci tam vidět i vás, děti. Chci slyšet, jak pro našeho Pána tropíte hluk.“

„Nikdy jsem žádného z těch mladých neviděla spustit Křik,“ řekla sestra Danielsová a hleděla na ně s nedůvěrou. Podívala se na Davida a Johnnieho. „Jsem přesvědčená, že jsem vás nikdy neslyšela svědčit.“

„Nejsme ještě spasený, sestro,“ řekl jí David jemně.

„To je v pořádku,“ odpověděla sestra Danielsová. „Mohl bys ale vstát a děkovat Pánu za svůj život, zdraví a sílu. Chval ho za to, co už máš, On ti ještě něco přidá.“