TOMÁŠ VENTRUBA

Pikový král plastiky

Barbara Nesvadbová

Copyright © Tomáš Ventruba, Barbara Nesvadbová, 2025

Photos © Anna Kovačič, Jitka März, Zuzana Anettová, Monika Janoudová, Marcela Skalníková, Jana Banyászová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1224-1

Barbara Nesvadbová

TOMÁŠ

VENTRUBA

Pikový král plastiky

PŘEDMLUVA

Když jsem poprvé potkával Tomáše Ventrubu – tehdy ještě jako studenta medicíny na brněnské fakultě, nevěděl jsem, že bude jednou patřit mezi ty, kterým budu předávat zkušenosti a poznatky, jimiž mne vybavili na počátku mé chirurgické dráhy moji učitelé. Vždy jsem jejich investici do mne bral jako svůj dluh, který budu jednoho dne splácet dalším generacím mladých lékařů: Vždy jsem se snažil tento závazek plnit.

Pamatuji se na mnoho svých žáků, vzpomínám i na Tomáše, když nastoupil na naši kliniku v Brně-Bohunicích. Jako všem mladším kolegům jsme do jeho rukou předávali nejdříve základy chirurgie – přesnost řezu, úctu ke tkáni, ale také tu tichou odpovědnost, ale i rozhodnost, kterou má člověk, který se dotýká života.

Už tehdy mi bylo jasné, že v něm roste lékař s neobyčejným klidem a zralostí, který se díval na medicínu ne jako na řemeslo, ale jako na poslání. Stále vidím jeho klidný pohled, jeho nadšení, dotazy a zápal. Pamatuji si jeho cit pro symetrii, jemnost přístupu, i jak vnímal fakt, že lidské tělo je nejen úžasný biologický stroj, ale i dílo, které si zaslouží úctu. Každýjeho řez byl přesný jako tah štětcem, každý steh měl svůj rytmus.

Když přešel k další edukaci na obor plastické chirurgie, sledoval jsem jeho růst již jen zpovzdálí, ale vnímal jsem, že z Tomáše roste chirurg, který píše tváře. V oboru plastické chirurgie se mu totiž podařilo něco, co se nepovede každému – spojit umění a pokoru s perfekcionismem. Dnes, když slyším, že ročně provede přes tři sta faceliftů a čtyři sta operací očních víček, jsem hrdý. Ale především – každý z těch obličejů dostal šanci znovu se usmát. A to není málo.

Když se mi jej později podařilo zapojit do spolupráce na programu časné rekonstrukce prsů u žen po onkologických operacích, bylo to jen přirozené pokračování naší společné cesty. Pracoval s jistotou, avšak i s empatií a s pokorou, viděl jsem, jak s každou operací roste nejen jeho zručnost, ale i ta vzácná schopnost vnímat, že chirurgie může být i návratem naděje. Byl to však stále ten samý Tomáš, kterého jsem znal dříve: přemýšlivý, lehce ironický a vždy s humorem, který umí rozptýlit i to napětí před prvním řezem. Ten samý, který nikdy nevnímal medicínu jako soutěž nebo sebeprojekci. Vždy k ní přistupoval s respektem, i s vědomím, že to, co dělá, není samozřejmé.

Zůstala v něm i ta starosvětská pokora, která z dnešní doby již často mizí: Neléčil kvůli uznání, ale prostě proto, že to považuje za správné. Jeho ruce umí napravit, ale jeho přítomnost umí utišit. A v tom je ta opravdová velikost – v klidu, který nelze předstírat, a v pokoře, která se nedá naučit.Ale pod tím klidem je i síla – neokázalá, ale vytrvalá. Tomáš nikdy nic nevzdal a nikdy se nespokojil s poloviční cestou.

Dnes, když sleduji jeho práci, si říkám, jak to všechno vlastně dává smysl. Tomáši, jsem na tebe hrdý jako na jednoho ze svých žáků za to, co všechno jsi udělal pro své pacienty. A děkuji ti i za to, že jsi zůstal takový, jaký jsi byl už na začátku – klidný a pokorný člověk s rukama chirurga a srdcem, které chápe.

Jindřich Vomela

I.

PLASTICKÁ

CHIRURGIE

Mám dobrého kamaráda, profesora Pavla Koláře, znám ho léta. A on kudy chodí, tudy pozoruje, jak se lidé hýbou. U někoho zkoumá kyčel, nebo ho zaujme špatné držení těla. Neumí se od své profese nijak oprostit. Jak to máte vy s krásou jako takovou? Máte nějakou profesní deformaci?

Ano, dalo by se říci. Poslední roky operuji z 99 % pouze obličeje, tak se zaměřuju na ně. Dříve to byla více prsa, protože téměř každý plastický chirurg dělá především prsa. Teď tedy zkoumám obličeje, a když vidím nějakou zvláštnost, tak si říkám, jestli je ta žena po faceliftu nebo nějakém menším zákroku v obličeji. Je pár takových věcí, z nichž se to dá poznat. Jsou to třeba změněné ušní lalůčky nebo jiný vektor posunu kůže. Kdy někdo to má více přetažené, u někoho to vypadá zase zvláštně. Pokud mě ten člověk zaujme, že tam něco může být, tak se dívám, takže deformaci mám.

A jak vnímáte ženskou krásu? Co je vlastně pro vás krása?

Asi bych řekl symetričnost s malou asymetrií, v jakékoliv podobě. Je několik přístupů ke kráse. Ten klasický je z období renesance. Jedná se o tzv. zlatý řez, kde jednotlivé části by měly být ve správném poměru. Zjednodušeně řečeno, symetričnost pro mě znamená nos, oči, ústa, obočí v určité rovnováze.

A co vaše žena? Vy máte dlouhou dobu partnerku. Jak hodnotíte ji? A také, jak ona se ve vztahu cítí? Protože asi musí být docela těžké chodit s mužem, který opravuje ženy.

Samozřejmě se vždy nějakým způsobem domluvíme. Tak třeba ji trápila horní oční víčka, protože měla asymetrii, tak to jsme zkorigovali pomocí plastiky horních očních víček.

Teďka řešíme lip lift a pozici obočí, tedy brow lift. Spíš bych řekl, že to je tím, jak přicházím s různými technikami. Něco si oblíbím a partnerce se to zalíbí a chce, abych ten zákrok provedl i jí.

Dokážete si představit, že byste třeba chodil nebo žil se ženou, která zákroky úplně odmítá? Myslím, že plastika je docela kontroverzní téma. Je mezi námi spousta lidí, kteří řeknou, že by si nic podobného v životě udělat nenechali a ti, co ji mají, jsou blázni a stárnout se má s grácií.

Poslední moje partnerky jsou jen ze zdravotnictví. To znamená, že to byla buď doktorka, nebo sestřička. A vždy jsme byli a jsme parťáci jak v práci, tak i mimo ni. Nedokážu si asi představit, kdyby byla u partnerky nějaká řešitelná asymetrie, která by jí vadila, a my to společně neřešili. Takže pokud by partnerka měla pokleslá oční víčka, asi bych ji do toho dotlačil.

Jakože s podtextem „blbě vidíš“?

Přesně tak. Určitě by se něco vymyslelo, že je to potřeba prostě udělat, aby to nebylo tak výrazné.

A jak se díváte na svou dceru? Přece jen už je větší, roste do puberty. Já také třeba hodnotím svoji mámu a svoji dceru podle toho, jak mluví nebo jak se vyjadřují, jak píšou. Prostě mám tam v tom obrovskou stopu vlastního povolání.

Určitě. S bývalou manželkou jsme rozvedení, takže dceru mám jednou za čas a nemám na ni úplně takový vliv, jak bych si představoval. Když je se mnou, tak je u mě na klinice, protože já jsem téměř pořád v práci. Sama říká, že by chtěla být také součástí oboru, ale neví, v jaké podobě. Líbí se jí hlavně kosmetika, pro ni je teďka vzorem korejská kosmetika. Chtěla by se na tom do budoucna podílet, protože vidí naši vlastní kosmetiku a radí, co by bylo ještě potřeba vyrábět. Ze srandy jí říkám, že potřebuje zvednout jedno obočí, tak až jí bude patnáct, tak ho zvedneme. Zatím je to legrace, ale vnímá to už ve dvanácti letech, že má jedno obočí výše a že se to dá upravit. A svoji maminku, tak tu občas upravím, ale nemá ráda, když to někde zmíním.

A nebojíte se, když je to máma?

Pokud jsou to zákroky v obličeji, tak popravdě nevím, kdo jiný by ji měl operovat, když jsem v tom nejlepší. Pokud se jedná o jiné zákroky, které tolik nedělám, tak jí to rozmluvím.

Takže operujete partnerku i mámu, vlastně kohokoliv? A co kdybyste to pokazil?

Tak bych to zkusil ještě jednou dvakrát opravit a pak bych se asi s někým domluvil.

A jak jste si vlastně vybral svoji profesi? Vy jste z lékařské rodiny?

Ano, v rodině jsou doktoři medicíny, máma a táta. A také doktoři práv, teta a strýc. Původně jsem chtěl dělat práva, ale táta rozhodl, že jako prvorozený syn půjdu na medicínu.

A proč plastika? V medicíně je přece spousta oborů…

Od začátku jsem určitě chtěl operovat, takže se mi vždycky líbil chirurgický obor. Táta chtěl, abych za ním šel na gynekologii, že tam se dá taky hodně operovat, ale to jsem nechtěl. Začal jsem na klasické chirurgii. Zezačátku mě hodně bavila cévní chirurgie a během pár let jsem přišel na to, že se mi líbí čím dál tím více, jak vypadá operační rána. Je pochopitelné, že nejdůležitější je vyřešit např. zánět slepého střeva, žlučníku nebo tříselnou kýlu. Ovšem po operaci pak spousta lidí řeší, proč mají tak velkou jizvu, když jejich kamarád ji má menší. Takže jsem se snažil dělat na chirurgii co nejhezčí jizvy. To jsem hodně zjednodušil. U kolegů z plastiky se mi líbilo, jak provádí rekonstrukční operace a jak se dá vše nádherně poskládat. Proto jsem šel po chirurgii na plastickou chirurgii.

Těch lidí, kteří umí něco dobře zašít, je ale vlastně docela málo, že jo? Co je k tomu potřeba? Bezesporu je nutná trpělivost a zručnost a jistý druh talentu? A dál?

Já si myslím, že všechno je hlavně o cviku, udělat to desetkrát, stokrát, tisíckrát, a talent a trpělivost tam taky samozřejmě musí být. Třeba já jsem od malička lepil letadýlka, pořád jsem něco maloval a skládal jsem různé stavebnice. Táta v mládí také lepil letadýlka, a dokonce s nimi závodil několikrát i na mistrovství republiky. Hlavně je to o té erudici, o tom, že to děláte pořád, že pořád šijete. Musíte mít samozřejmě i trpělivost a říct si, toto je špatně, rozpářu to, sešiju to znovu, aby to bylo perfektní. Měli byste mít také nějakou představivost, když je nějaká část v nadbytku a vy to třeba potřebujete více posunout apod.

Ale plastika je multioborová. Proč tedy jen obličeje? Proč neděláte rekonstrukce ruky nebo prsou?

Plastická chirurgie je obor, který se zabývá obnovou, úpravou, zlepšením tvaru a funkce různých částí těla a také zlepšením vzhledu – to je estetická chirurgie. Jedná se o specializaci po absolvování základního vzdělání v oboru chirurgie. Zjednodušeně řečeno, k absolvování oboru plastické chirurgie je potřeba provádět po dobu několika let rekonstrukce poúrazových následků, onkologických defektů a celé spektrum mikrochirurgických výkonů včetně rekonstrukce ruky. A jak zmiňujete, tak na pracovišti, kde jsem řadu let působil, byla nosným programem právě rekonstrukce prsou. Prováděli jsme u rizikových pacientek profylaktické mastektomie s okamžitou rekonstrukcí nebo odložené rekonstrukce prsou po ukončení onkologické léčby. Prsům jsem se věnoval posléze několik dalších let na jiném pracovišti, kde jsem byl součástí multioborového mammárního týmu a rekonstrukce prsou jsme prováděli v jedné době u onkologických pacientek s několika dalšími výkony.

Když se vrátím k otázce, proč obličeje. Protože po skončení standardní operativy jsme jako mladí lékaři měli možnost jít pomoci staršímu kolegovi, který operoval tzv. estetická prsa. Kdy prováděl např. zvětšení prsou implantátem nebo modelaci či zmenšení prsou. Bylo to úplně něco jiného než rekonstrukce prsů. U nás mladších tím prvním krůčkem bylo právě zmenšování, tzv. redukce velkých prsů, která byla hrazena zdravotní pojišťovnou. Přednosta kliniky vždy „za odměnu“ vybral, kdo bude operatér. Takže to byla taková první naše estetická operativa. Vždy jsme měli k sobě zkušenějšího doktora, který nám pomáhal. A tak jsme se jako mladí lékaři chodili dívat na starší zkušenější kolegy a viděli jsme kromě operací prsů i další operace. A postupně přišlo to, že mi na ambulanci začali říkat pacienti, kterým jsem přišil prst nebo zrekonstruoval prs, jestli jim neudělám operaci očních víček. Tak postupně jsem začal dělat i estetickou plastickou chirurgii. A samozřejmě jsem ze začátku dělal jen to, co jsem uměl. Zmenšování prsů a později operaci očních víček.

Takže jsem ve velkém dělal prsa a víčka. Později přibyly další výkony. První facelift jsem provedl v roce 2015 se svým kamarádem a kolegou, pro kterého to byl druhý facelift. A jak jsem začal dělat operace obličeje, tak jsem nechtěl dělat už skoro nic jiného. Strašně mě to začalo bavit a nyní mám desáté výročí operování faceliftů a baví mě to pořád, snad ještě více.

Kolik jich uděláte za den, Tomáši?

Různě, většinou dva každý den. Maximum jsou tři facelifty. Většinou se jedná o kombinované operace, kde se provádí facelift, necklift, browlift + např. operace očních víček nebo lip lift.

A baví vás to pořád?

Šíleně. Zrovna jsem to říkal minulý týden partnerce, že mě to baví čím dál víc. Teď mám nějakou novinku, kdy si zkouším speciální stehy, které víc táhnou tu spodní část krku, a pak je nádherné vidět, když třeba sestřička, která převazuje po týdnu, po 14 dnech, nebo slečna, se kterou dělám focení na Instagram, řekne, co děláte jinak? Co jste změnil? Říkám, proč? No ten krk mi přijde takový nějaký jiný nebo kolem těch očí, co tam je? No a to je ono, co vás pohání, a řeknete si wow, tak to je super. Ty holky si všimnou toho, že tam dám s prominutím dva blbé stehy, ale změní to v podstatě postavení celé dolní čelisti a vylepší profil. To mě pořád posouvá dál, že vidím, že pořád to můžu zlepšovat.

Kdo je váš učitel? Od koho berete inspiraci?

Ze začátku to byl nejšikovnější kolega na plastice, hodně jsem sledoval jeho techniky. Pak to byl kamarád plastik z jiného města, který říkal, že je potřeba vyjet do zahraničí, ať vidíme tam, jak to funguje. Tou cizinou byla Itálie, poté USA. No a těch možností, které jsou v posledních letech, kdy si zaplatíte edukační videa předních odborníků v dané problematice a ti ukazují své techniky a vysvětlují různé detaily, je už spousta. Takže vlastně nemusíte nikam daleko cestovat, trávit čas na večírcích, ale můžete pilovat dané techniky a vnášet do nich své intervence. A nechci se chvástat, ale i já mám své techniky, které jsem ještě nezveřejnil a pořád je vylepšuji.

Zkoušíte to na lidech? A vaši kolegové nechrání své vědomosti? Oni si nechají koukat pod ruce? Nahrávají, jak operují?

Ano, je to tak. A je toho opravdu hodně. Především Američané prodávají své know-how, po celém světě se pořádají kurzy, kam přijedou plastičtí chirurgové a můžou si to na kadáverech trénovat. Samozřejmě možnost si to vyzkoušet je fajn. Realita je ale vždy odlišná. Každý klient je jiný, sval není vždy červený, tuk není vždy žlutý, ten klient už má třeba pár operací za sebou. Je tam asymetrie, takže se vracíme zase na začátek, jedině ta erudice. Když si to zjednodušíme, tak je potřeba dělat takové operace denně. Mít odoperováno stovky a stovky různých typů lidí s různými anomáliemi. Jedině potom máte šanci, abyste věděli, jak se v takových situacích zachovat. Např. v posledních letech je moderní operovat obličeje technikou deep plane. A najednou je spousta lékařů po celém světě, co jsou přes noc specialisté na tuto techniku. Ovšem technika je jedna část. Druhá část je, jak to ten operatér umí a jak to v konkrétním případě provede. Třetí část, jaký bude proces hojení. Poslední část, co když nebude něco podle představ a bude potřeba další operace? A to se dostáváme opět k té erudici. Pokud jste vyhledávaným odborníkem, tak po vás většinou nikdo nechce, ať mu uděláte deep plane a jiné operace. Chtějí vypadat tak, jak vypadali za mlada. Takže ono se nedá schovávat pod nějakou techniku, ale hodnotí se vždy výsledek. Ať už je to kombinace více zákroků, nebo jeden.

Jak často reoperujete po někom?

Nerad bych, aby to znělo blbě nebo namachrovaně, ale čím dál tím více. Klienti vyhledávají specialisty v oborech. Jsem vyhledáván stále častěji i klienty ze zahraničí. Asi 60 % jsou reoperace.

A jste v Čechách na facelift opravdu nejlepší?

Říká se to. J Je těžké to porovnávat. Když někdo udělá dva povedené facelifty, ale víc jich v životě neudělá, tak má třeba dva nádherné zákroky. Ale kdo to bude hodnotit? Třeba když v plavání doplavete na mistrovství světa jako první, tak jste nejlepší? Nebo je lepší ten, kdo vyhraje na olympiádě? Nebo ten, který vyhrává všechny ostatní závody? Tady bych asi řekl, že ten, co drží světový rekord. V tenise asi ten, kdo má nejvíce grandslamů. Zpět k faceliftům. Když někomu operujete facelift a jste jako operatér spokojen se svou prací a ten klient je nadšený z výsledku, tak je to nejvíc. K tomu se přidá i to, jak to hodnotí jeho okolí. Tady to asi nějak nezměříme – jako u tenisu nebo plavání. Od doby, co jsem začal dělat facelifty, tak jich dělám v Čechách nejvíce. Je to nyní 10 let a za tu dobu jsem udělal přes 2 200 faceliftů. Soustředím se v posledních letech jen na operace obličeje. Já a můj tým se v tom neustále zdokonalujeme a podřizujeme vše tomu, abychom byli nejlepší nejen v Česku, ale i ve světě. Důkazem jsou i poptávky po mé operativě ze špičkových zahraničních klinik z celého světa. V další knize asi bude zmínka i o novém pracovišti na druhé straně zeměkoule.

A jak je to vlastně možné? Jste relativně hodně drahý na Čechy, ale když se to srovná s Evropou nebo se světem, tak tam ta plastika stojí mnohem víc peněz, ne?

Rozhodně. Dle mého názoru nám ceny nastavili špičkoví odborníci z našeho oboru, kteří operovali ve státních zařízeních. Jejich doménou byly rekonstrukční operace. Estetická chirurgie byla takovým doplňkem.

Kdybychom měli komukoliv poradit, podle čeho si má vybrat plastického chirurga, člověka, který mu bude sahat do obličeje, co bychom mu řekli? Protože takový zákrok je přece docela intimní záležitost, vedle toho, že ten chirurg má být erudovaný, tak si myslím, že tam musí být nějaká symbióza těch dvou jednotlivců. Nepůjdete přece k někomu, kdo je vám protivný, aby vám řezal do obličeje. Takže kdybych se rozhodovala, že půjdu třeba na krk, tak podle čeho mám hledat? Co je tím receptem na výběr?

Základ za mě samozřejmě je, aby ten doktor byl specializovaný. Specializace v našem systému zdravotnictví jsou dvouatestační. To znamená, že je potřeba mít atestaci z chirurgie a atestaci z plastické chirurgie. Ve světě je běžné, že jsou lékaři trojnásobně atestovaní. Např. ORL specializace. A druhá věc je erudice lékaře v operování obličeje. To jsme již zmínili několikrát. Je spousta doktorů, kteří jsou spíše teoretici a erudují ostatní.

Takže z mého pohledu jsou důležité skutečné výsledky, které jsou pravidelné. V dnešní době je to prezentace vlastní práce na sociálních sítích. Dále také, jak operatér má naoperováno, tak je pravděpodobné, že někdo z vašeho okolí u něj byl nebo slyšel o někom, koho operoval. Samozřejmě toto je náročnější u zahraniční klientely, tam je to o nějaké důvěře, o tom, že ten doktor je certifikovaný a že opravdu má reálné výsledky. Protože klienti ze zahraničí v naprosté většině případů se rozhodují podle vaší práce prezentované na sociálních sítích. A v neposlední řadě vám musí být plastický chirurg sympatický.

Kolik máte klientů ze zahraničí procentuálně? Je to už třetina?

Ano, čím dál větší poměr tvoří zahraniční klientela. Řekl bych, že kolem 40 %. Operoval jsem klienty napříč Evropou, dále ze Severní Ameriky, z Jižní Ameriky, z Asie, z Austrálie i z Afriky.

Jak dlouhé máte čekací doby?

Čekací doba na konzultaci je nyní zhruba rok. A následně stejná čekací doba je i na samotný zákrok. Což je velmi dlouhá doba. Musím s tím něco udělat.

Lidé chtějí zákrok hned, když už se pro to rozhodnou?

Přesně tak. Standardní klient se nerozhodne ze dne na den, ale přemýšlí o tom nějakou dobu, měsíce, klidně roky, sleduje mě většinou na sociálních sítích, sbírá informace, pak se odhodlá. Část klientů je překvapená, že nejde na konzultaci třeba za týden nebo za měsíc, ale že musí na osobní konzultaci dlouho čekat. Proto máme i konzultace podle fotografií a videí, kterých přibývá. To znamená, že klienti nechtějí čekat a důvěřují vám ve vaší indikaci.

Jak často někoho odmítnete? Stává se vám, že někdo přijde a vy mu řeknete: Vás neodoperuju, protože to nemáte zapotřebí?

Někteří lidé na sociálních sítích píšou, že neodmítám a operuju všechny. Zvláště pokud je prezentován někdo, kdo je mladší a není tolik „spadnutý“. Opak je pravdou. Nechci se rouhat, ale mám tak obrovskou poptávku, že to, co já odmítnu, možná ani všichni plastičtí chirurgové neodoperují dohromady. Například minulý víkend jsem měl 230 konzultací podle videí a fotografií. A z toho jsem kolem 50 odmítnul. Někdo očekává, že bude vypadat úplně jako někdo jiný. Jiný zase není nastaven na pooperační období. Také už poznám a samozřejmě vím, jak bude daný klient po zákroku vypadat. A pokud nejsem s takovou přeměnou ztotožněn, tak operaci odmítnu.

Vy vlastně děláte prakticky všechno v lokální anestezii, že?

Dělal jsem téměř vše v lokální anestezii, ale nyní více kombinuji lokální anestezii s analgosedací.

A v čem je ta analgosedace lepší, jsou pacienti klidnější?

Ano, analgosedace je stav navozený kombinací léků proti bolesti s léky na tlumení. Je to takový stav hlubokého spánku.

A co vás k tomu vedlo, že stavíte kliniku?

Co největší komfort pro klienty, pro svůj tým a pro sebe. Chci mít vše, co mi umožní dělat tu práci kvalitněji, efektivněji. Jsou věci, které na té stávající dělat nemůžu.

Máte někdy strach při operacích?

Určitě. Několikrát jsem se ocitl v určitých časových intervalech. Například po operaci prsou. Když jsem před léty operoval augmentaci prsou, tak krvácela větší céva a nemohl jsem ji zastavit. Potom to samozřejmě dopadlo dobře, bez újmy. Ale asi půl roku jsem na to při augmentaci prsou vždy myslel. Také při operaci obličeje, konkrétně neckliftu, byl problém s cévou, která není vždy na stejném místě. Takže jsem měl období také několik měsíců, že když jsem viděl cévu, tak jsem měl obavy a snažil jsem se to pořád jakoby obcházet. Až si říkám, tak takhle to nejde, protože já o tom přemýšlel pořád, ve dne i v noci. Nakonec jsem si zvolil jiný přístup a zapomněl jsem na to, co se stalo. Udělal jsem takové opatření, abych tomu předešel. Najednou se mi to dostalo úplně z hlavy pryč.

Tomáši, vy máte svoji vlastní metodu dané operace?

Ano, je to V lift, V jako Ventruba, V jako vertical restore. Pozice obličeje, tedy užší v dolní části, širší více ve střední a horní části. Je to vertikální modifikace deep plane faceliftu. Jde o to, co jsem říkal v úvodu. Vychází to z něčeho, co se mi líbilo, co jsem si upravil. Mám jinou vektorizaci, jiný posun a jiné uvolňování tkání. Není to operace pro všechny typy. Je ideální pro toho, kdo chce více zvýraznit oblast tváří. Tam je z mého pohledu deep plane nedostačující.

A jak dlouho trvá plastická operace, jak dlouhý je ten proces? Když někdo přijde na kliniku, tak jak dlouho tam zůstane?

Standard u nás je, že klient přijde na kliniku, zdravotní personál zkontroluje osobně krevní testy, popř. udělá předoperační vyšetření. Testy bývají zaslány již několik dní před operací, aby se vyhodnotilo, že je vše v pořádku. Pokud se jedná o facelift, je klient přijat na oddělení. Následně se podá premedikace a jde se na operaci. Potom záleží, jestli se operace provádí v lokální anestezii, nebo v kombinaci lokální anestezie s analgosedací. Samotná operace podle rozsahu trvá od dvou a půl hodin do čtyř hodin. Po operaci je klient hospitalizovaný na klinice po dobu cca 24 hodin. Standard je, že i po lokální anestezii zůstává na klinice do druhého dne.

Abyste je měl pod kontrolou?

Jednak pod kontrolou, jednak jsou tady i další věci. Navazující procedury, které nám zlepší výsledek operace. Tyto procedury lze aplikovat již ihned po operaci. Následně máme spolupracující hotely, kde necháváme klienty po dobu další noci. Samostatnou kapitolou jsou cizinci z větších vzdáleností. U některých vyžadujeme pobyt 7 dní a u cizinců z jiných světadílů minimálně 10 až 12 dní.

Za jak dlouho člověk může jít ven, když jde na plastiku obličeje? Jak dlouho trvá rekonvalescence?

Já standardně říkám, že na dva týdny by si člověk měl vzít home office. Po pár dnech se bude cítit dobře, tak bude fungovat v běžných domácích aktivitách. Po dvou týdnech si myslím, že lze jít do společnosti. Po měsíci se dá sportovat, cestovat i na větší vzdálenosti a po dvou měsících lze provozovat už i nějaké adrenalinové sporty.

Když jsem se o plastiky na sociálních sítích zajímala, tak jsem zjistila, že ty lymfatické masáže jsou nesmírně přínosné v rámci rekonvalescence. Je to tak?

Rozhodně ano, je to cesta, kterou již poslední dobou jdeme. Moje vrchní sestra je i lymfoterapeutka. Spolupracujeme s lymfoterapeuty v našem městě a i v okolních městech. Klienty edukujeme. Měl jsem několik klientů ze zahraničí, kteří s sebou přivezli své vlastní lymfoterapeuty. A díky nim provádíme a doporučujeme lymfatické masáže. To je samozřejmě spolu s pooperační péčí o jizvy velice důležité.

Poslouchala jsem rozhovor s jednou vaší kolegyní z New Yorku a ta říkala, že by si člověk měl v rámci rekonvalescence na první týden zakrýt zrcadla, že když se na sebe dívá a vidí ten obrovský oteklý obličej, který vypadá jako koule, naopak psychicky hrozně naruší proces hojení.

Tady to bych rozporoval, protože já rozlišuju tři typy obličejů. První typ je tzv. kuřácký, výrazněji vrásčitý obličej. Tento typ, tzv. jednička, si nemůže vynachválit první týdny. Jednička to miluje a dívá se na sebe 24 hodin denně, protože ten její obličej díky otoku dostal objem. Vrásky zmizely, vše je vyhlazené a dokonalé. Takže jednička je první týdny nejšťastnější a pak, jak otok „opadává“, začíná být smutná. Takže ta do té skupiny rozhodně nepatří. A tady vidíte, že spolu s těmi zkušenostmi, když prostě pořád člověk operuje, tak už je i psychologem a musí ty klienty na to připravit. Pak máte dvojku. To je standard, prostě průměr, nejširší skupina. Tam je možná 50 %, co jsou jako jednička, a zbylých 50% se do zrcadla moc nepodívá. A pak je trojka, bez zrcadla.  Více objemu ve tváři, popř. na krku. Otoky bývají velké. Zde se zákroky snažím kombinovat nebo nedělat ani facelifting, ale dělat lower facelift, to znamená spodní facelift. Nesnažit se ten obličej táhnout nahoru, ale spíše vytvarovat krční oblast. Když má někdo vetší hlavu, tak ji nechce mít ještě větší.

Jaká je vaše průměrná klientka? Kolik je jí let? Co dělá? Co je to za ženy?

Když jsem začínal, tak to bylo 65+. Teď bych řekl, že čím dál tím více se dostávám do mladších kategorií. Průměr je tak 45 až 50. Jsou i mladší, které výrazně zhubly, a obličej a krk už se nedokázal „zatáhnout“.

A jak velkou roli hraje váha?

Určitě hraje velkou roli. Váha, genetika a životní styl. V poslední době se vlastně ani nedívám do karty klienta, kolik je mu let, ale na to, jak ten obličej vypadá. V naší zemi je to bohužel většinou bráno tak, že když na to někdo půjde v 35 letech, tak co bude dělat v 50? Ale ten člověk má třeba deprese z toho, jak vypadá ve 35 letech, a zkoušel všechno možné a bez efektu. A někteří to vidí tak, že co bude dělat za 15 let, když mu bude 50. Jednoduše řečeno, ten člověk kvůli depresím tady vůbec už nemusí být. Má problém s obličejem a dostává se do situací, že je psychicky na dně. Obecně plastický chirurg řekne, jste na to mladá, je to zbytečné a počkejte do 50 let, spíše do 60 let. Zjednodušeně řečeno, pokud ten člověk na to vypadá a najde si plastika, který je erudovaný v operacích mladší klientely a je mu schopen vymodelovat hezký obličej, tak si myslím, že tyto výsledky jsou vždy ty nejpřirozenější a nejhezčí. Pokud se operuje v mladším věku, tak struktury jsou pevné a kůže není zvrásněná. Protože u mladších to vše vypadá čistě.

Upřímně myslím, že nejvíc medvědí službu dělají plastice lékaři, kteří operují známé mladší ženy. Ty se pak dostávají kvůli mediálnímu zájmu do situace, která je pro jakoukoliv ženu strašně nepříjemná, a veřejnost má pak možnost se nějak vymezovat.

A tady si myslím, že je to špatně. Spousta lidí odsoudí někoho mladšího, kdo vypadá pěkně, kdo má v podstatě hezkou tvář, hezké tělo a působí svěže. Lidé si řeknou, že je to zbytečné, a vypíchnou tzv. něco, co je nejvíce vidět a co se jim úplně nezdá. Kdyby taková žena byla o 20 let starší a toto by se stalo, tak si myslím, že bude naopak ve většině případů chválená. Takže tady si myslím, že hraje velkou roli opět ten věk.

A jak je možné, že někdy trvá rekonvalescence dokonce rok? To je přece enormně dlouhá doba na „dovolenou“, to si málokdo může dovolit.

Tak já bych neřekl, že je to dlouhé, když je to rok. Je to individuální, to znamená, že u někoho by to mohl být rok, u jiné klientky to budou tři měsíce. Trendem je v podstatě co nejrychleji se vrátit do běžného života. Každý operatér má své techniky, to je jedna věc, každý klient má svůj proces hojení, to je druhá věc. A pak samozřejmě třetí věc je, že ne vše může jít správnou cestou.

Rok je to, když se to začne usazovat, rok to pracuje. Ale po dvou měsících je ten člověk víceméně naprosto v pohodě, dělá všechno.

Kdo je váš kritik? Je to táta? Nebo s kým konzultujete?

Určitě partnerka. Táta je hodný, když jsem mu ukazoval v začátcích výsledky, tak nikdy neříkal, že by to bylo špatné. I když to někdy nebylo nic moc. Takže je to partnerka, která dělá na klinice vrchní sestru a zároveň má na starosti asi deset let mou pooperační péči. Prvních tisíc operací faceliftů mi odasistovala. Nemyslím si, že je tady někdo, kdo by měl v této problematice větší zkušenosti. Ví, jak to vypadá na operačním sále, ihned po operaci a také několik týdnů, měsíců i let po zákroku. Řeší zhruba 60 telefonátů denně v rámci pooperační péče. Nikomu jinému v tom nevěřím a vím, že se ihned dozvím, pokud by měl být nějaký problém. A je to tedy ona, která mi říká, že pozoruje např. větší otok za ušima, když zkouším nějakou novinku.

Je u faceliftu velkým problémem nadváha? Operuje se to hůř, když jsou lidé větší?

Samozřejmě ideální je klient, který má pro operace nějaký ideální BMI, je v podstatě symetrický a tak. Pak jsou klienti, kteří jsou extrémně hubení a nemají dostatek tkáně v obličeji. Takže u nich nemůžeme očekávat dosažení ideální plnosti ve tvářích. A pak jsou klienti, kteří mají nadváhu. Zde je potřeba zvolit správnou techniku. A tady je opravdu důležité mít zkušenosti s různými operačními technikami. Nelze bezhlavě všem dělat např. deep plane facelift. U plnějších obličejů je vhodnější lower facelift a různé kombinační zákroky. Klient, který má výraznější nadváhu a myslí si, že když se provede facelift, bude vypadat o čtyřicet kilo lehčí a bude mít o čtyřicet let méně, tak to bohužel nebude. Bude vypadat ještě hůře. Proto je důležité to klientům vysvětlit a najít vhodný zákrok. A po přečtení posledních vět si může někdo říci, proč nenechat pacienta zhubnout a až potom ho operovat. Samozřejmě jsou klienti, kteří plánují upravit váhu a se zákrokem se počká. A jsou i klienti, kteří to nezvládnou nebo nechtějí.

A když je žena nebo i muž po operaci a třeba po roce se mu stane extrémnější váhový buď úbytek, nebo příbytek, tak udělá to něco s tím obličejem?

Určitě. Já vždy říkám, tak deset procent změny váhy nevadí. Pokud více, tak se to vždy nějak projeví.

Jak by se ta žena měla před operací chovat? A potom? Hrají roli predispozice? Asi by neměla vykouřit krabičku cigaret, než jde k vám, ne?

To se říkalo dříve. Když jsem začínal dělat facelifty, tak jsem se trochu bál a všem říkal, že nesmí kouřit. A strašil, že jim zčerná obličej. A pomalu jsem hledal, jestli nemají po kapsách cigarety. U hlubokých faceliftových technik to již vůbec neřeším. Když někdo kouří, tak vždy říkám, ať si dává pozor, aby mu od cigarety nezačal hořet obvaz na hlavě. A samozřejmě dobré je nepít alkohol, mít normální stravu, nejíst moc slané, moc ostré. To klienti dostávají víceméně v instrukcích. Být v klidu, připravený hlavně psychicky na ten zákrok. A po operaci se držet instrukcí a dodržovat klidový režim.

Jak často vám lidi utečou?

Oni už to mají zaplacené, takže nezdrhnou.

Jestli si to třeba rozmyslí nebo tak? Mně se třeba stalo, že moje kamarádka podstoupila plastiku v zahraničí a nevydržel to její partner. Jako že zdrhnul muž, a přitom to byl lékař, ale neunesl to a opustil ji. Stává se to?

Já už jsem zažil hodně věcí, protože ty klientky jsou takové hodně sdílné. Takže ano, rozešly se s partnerem, nebo partner si během toho našel jinou, nebo naopak je to více stmelilo. Měl jsem klientku, která mi říkala, že má díky novému vzhledu dva partnery současně. To bylo třeba hrozně hezké poslouchat. Říkala, já vám děkuji, úplně jste mi změnil život. A ta byla zrovna mladší, kolem 35 let.

Takže se vlastně dá říct, že jim tím opravdu změníte život?

Říká se to, protože obličej neschováte do kalhot, do trička, je vždycky vidět. Člověk má nějaký pocit, který my nemusíme vidět, většinou ani rodina to nevidí, ale ten člověk sám to na sobě vnímá. Ať jsou to tzv. „syslíky“, nebo povolený krční sval, který si člověk pořád zakrývá, tak se díky dobře provedené operaci úplně změní. Ví, že už nemusí mít rolák nebo šátek, více se usmívá, nesklání hlavu, neotáčí se a je spokojenější. Toto ostatní lidé vůbec nemusí chápat.

Říká se, že vaše plastiky lidé nepoznají, že nezměníte výraz člověka. Jste tím známý, je to tak?

Na to se můžeme dívat ze dvou úhlů. Může to evokovat, že to člověk nepozná, protože to je velice málo „utažené“. Ale opak je pravdou. Aby to nikdo nepoznal, tak to musí být uděláno do největší hloubky, do největšího detailu, vektor posunu musí být ideální.

To znamená, že nejde o to, udělat např. deep plane, facelift nebo něco někde zpevnit, ale hodnotit ten obličej jako celek. Když ke mně přijde na operaci nějaká klientka s tím, abych jí udělal oční víčka, tak je, pokud vidím, že to bude nedostačující, neudělám. Řeknu, že např. bez brow liftu to nebude efektivní. Tady je potřeba toto, tady je potřeba ono. Samozřejmě dostáváme se tím do jiné cenové skupiny. Myslím si, že obličej se musí brát jako celek.

A aby to vypadalo přirozeně, tak se musím dostat do nejhlubších částí a pěkně to poskládat. Aby to nepůsobilo, že to je někde povytaženější, že někde je něčeho méně nebo naopak. To, že někdo má hezky povytažený obličej po faceliftu, ale když se otočí v určitém úhlu, vypadá to nepřirozeně, to je pro mě nepřijatelné.

A není to strašně náročné, dělat tři facelifty za den? Není pak člověk úplně k.o.?

Ano, je. Tři jsou maximální množství za den. Nyní pravidelně dělám kombinované operace dvě denně a několik menších. Kombinované jsou vždy facelift s neckliftem. K tomu třeba oční víčka, browlift nebo liplift. Týdně dělávám až 10 faceliftů. K tomu se čím dál tím více přidává moje paní doktorka, která zvládá už čtyři facelifty týdně. Jsme tedy pracoviště, na kterém provedeme v průměru 40 faceliftů měsíčně. Celý tým je na to „nastavený“. A domnívám se, že to opravdu všechny baví, a ani nevnímám u nikoho únavu.

Jak vám pomáhají sociální sítě? Je to spíše plus, nebo minus? Protože vy jste asi nejaktivnější v rámci svého oboru v Čechách, ne? Myslím, že jste tam dost aktivní, je to i zábavné.

Ano, určitě. Z mého pohledu je to určitě plus. Díky sociálním sítím jsem se dostal do povědomí spousty lidí. Pravidelně operuji klienty ze zahraničí, nyní již ze všech světadílů. Jsem tedy v nějakém povědomí a chci na sociálních sítích vystupovat tak, jaký jsem ve skutečnosti. Dávám reálná videa, aby byl vidět stav ihned po operaci. Videa s odstupem několika hodin, dnů a i s delším časovým odstupem v řádu měsíců. Sociální sítě jsou super, dávají mi možnost ukazovat své výsledky.

Poznáte na ženách na ulici, která je zoperovaná a která ne?

Tak samozřejmě to někdy nepoznáte, protože kvalitní mejkap a styling dělá hrozně moc. Když se žena odmaluje, tak vypadá úplně jinak. Teď už mám klienty naučené, že když za mnou přijdou na konzultaci, tak první, co řeknou, díky vám jsem půl roku nebyla na botoxu, dneska jsem nenamalovaná. Toto je vážně super. Vše je pak čitelné a jasné.

Hodně se dá poznat na krku, oblasti ušních lalůčků a takovém tom vektoru kůže. To jsou však věci, kterých si všímám, až když si říkám, má facelift, nebo nemá?

Jak vypadá současný Hollywood? Lidi, kteří se pohybují kolem módy?

Z mého pohledu se to hrozně moc změnilo. Už to není o jednom plastickém chirurgovi, za kterým chodila půlka Hollywoodu. A druhá půlka to řešila jinde nebo jinak. Jsou moderní techniky, u kterých je obecným kritériem přirozenost. Těch kvalitních pracovišť už je více. Je obecně snahou vypadat pořád mladě, ale naprosto přirozeně. Takže přibývá různých specialistů a rádoby specialistů, kteří „naskakují“ do rozjetého vlaku a hledají si své místo ve vagónu. Tak by to ale nemělo být. Je tedy k tomu potřeba přistupovat komplexně. Nikdy nestačí jeden zákrok, který by obsáhnul vše a vydržel do konce života. Nikdo na světě není takový specialista, aby byl schopen provést vše ideálně. Proto je potřeba kombinovat invazivní, méně invazivní a neinvazivní techniky ve správném poměru. Někdy ubrat objem, někdy přidat, ale rozumně. Jindy odstranit nadbytek kůže ve větším rozsahu, jindy zase minimálně, tzv. izolovaně, ale na více místech.

Jak se vlastně díváte na niťový lifting? S tím se teď docela roztrhl pytel, ne?

Já myslím, že už se zase zatáhnul. J Popravdě řečeno, když jsem začínal estetickou chirurgii, tak jsem si půjčoval od mamky zubařské křeslo, když odcházela po pracovní době domů. První moje výkony byly nitě a botoxy. A z prvního sta klientů na nitě jsem měl 52 nespokojených. Mám rád čísla, takže si vedu statistiky. Tady jsem si řekl, že to dělat už nebudu, že mi to asi nejde. Mám jasně nastavené své techniky, které mi sedí. Jsem v nich zaběhnutý a vím, že můžu něco změnit, přidat nějaký upgrade a je to v pořádku. S nitěmi mi to nešlo.

Operujete hodně i muže?

Operuju i muže a čím dál více mi píšou na sociálních sítích s poptávkou o termíny. Chtějí také vidět mužské přeměny, kterých mám například na svém profilu velice málo. Protože muži to pochopitelně daleko více tají než ženy. Nyní bych řekl, že je to tak 10 až 15 %.

Tolik?

Ano, ale především operace očních víček nebo pozvednutí obočí, browlifty. Facelifty jsou u mužů méně.

A jak se to stane? U většiny mužů, které kolem sebe mám, si neumím představit, že by šli na facelift.

Mladší partnerka, mladší kolektiv a prezentace sebe sama na různých sociálních sítích. Lidé se vidí, více vnímají, jak vypadají. A také už to není takové tabu, vidí např. u známých osobností nějakou úpravu v obličeji, tak to pak samozřejmě také řeší. Ne každý ví, co by chtěl, jestli víčka, obočí, facelift, ale mužů přibývá. Buď přicházejí sami, nebo také často v doprovodu svých partnerek. Buď jejich partnerky jsou již zoperovány, nebo i chtějí mít operaci společně.

A vy byste šel na facelift?

Určitě.

A ke komu? Sám si to asi neušijete, že jo?

Já jsem „posránek“, mě všechno bolí, takže já bych musel být v nějaké čtyřkové analgosedaci. Líbí se mi pár amerických specialistů, ale asi bych důvěřoval své kolegyni. Ta se mnou spolupracuje už pár let a je u ní krásně vidět, jak se „posouvá“. Důvěru bych dal jí.

A jak se to vlastně šije? Je rozdíl mezi holkou a klukem? Kůže je jiná?

Určitě ano. U těch kluků je to všechno těžší. Tkáň je pevnější, je to celkově více prokrvené. Preparace je obtížnější. Pokud operuju v lokální anestezii, tak muži jsou i celkově více neklidní.

Table of Contents

PŘEDMLUVA

I.

IX.