TOMÁŠ ŘEPKA

HŘÍŠNÍK

Copyright © Bojuj srdcem, 2025

Photos © ČTK, archiv Tomáše Řepky, Stanislava Tylmanová,

Jaroslav Hejzlar, K.K., COLZA production, Bojuj srdcem,

Petra Šebestová, Ateliér Chodov, Johana Antošová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0997-5

PROLOG

Kniha Hříšník je osobní, syrovou a bilanční zpovědí sparťanské legendy Tomáše Řepky.

Prolíná se v ní jeho zásadní fotbalový klub Sparta, zahraniční angažmá v nejlepších ligách světa i osobní život a také nová trenérská kapitola a pohled na současný fotbal.

O některých tématech ve svých předchozích knihách Řepka nikdy nemluvil. Nemohl, ať už kvůli tehdejším smlouvám, nebo proto, že respektoval citlivost určitých témat.

Od té doby ale uplynulo dost vody, mantinely se posunuly a v současnosti je Tomáš Řepka zpátky v plné síle i po zúčtování s osudem.

Je čas na novou kapitolu a taky čas uzavřít éru hříšníka.

Stejnojmenný film přichází v listopadu 2025 do kin a kniha rozvádí některé z kapitol, které se ve snímku objeví, ale omezená stopáž neumožnila pohled do hloubky i šířky.

Součástí tak budou i bonusy a zpovědi, které ve filmu nezazněly.

Tomáš Řepka otevřeně a bez cenzury vypráví o své cestě od zeleného trávníku přes osudové vztahy až po pády, které otřásly jeho životem.

Kniha odhaluje nejen jeho slavné sportovní momenty, ale také zákulisí, skandály, nečekané zvraty a niterné zpovědi muže, který se nikdy nebál být sám sebou – i když to znamenalo jít proti proudu.

Příběh hříšníka, který zůstal a zůstává bojovníkem do poslední minuty.

věnováno

mým

soudcům

ÚVOD

Posunul jsem se do věku, který svádí k bilancování, a já se do minulosti neohlížím rád.

Vždycky jsem žil na plný plyn a zklidňovat jsem se začal až posledních pár let. Hodnocení svého života rád přenechám kritikům a hlasu lidu, svým soudcům ze široké veřejnosti, kteří jsou mými hlídacími psy po celou dobu kariéry a i dnes je jich okolo mě stále dost.

Přijímám je shovívavěji než kdysi.

K napsání této knihy mě vedete vy, moji fanoušci, ale i vy, kteří mě sledujete s očekáváním, co za životní blikance a dramata zase předvedu.

Musím vás poslední roky nudit, můj život je nezvykle klidnej a po opuštění brány věznice, což už je víc jak pět let, se neděje nic, co by stálo za mediální lynč, který na mě byl páchán skoro celý můj život.

Brázdím klidné vody a je to pro mě pořád nová zkušenost.

Soustředím se na novou pracovní kariéru a na film, který máte šanci vidět. Jmenuje se stejně jako tato kniha.

HŘÍŠNÍK.

Málokteré slovo mě vystihuje líp.

Můj život asi je tématem na snímek do kin, ale když tak nad tím přemýšlím, je to tak u všech z nás. Kdo má svoji cestu bez problémů? Bez chyb a překážek? Kdo v životě konal jenom dobro a nikdy nesešel z cesty? Nikdo.

A vzhledem k tomu, co slýchám za osudy na četných setkáních, během akcí a při návštěvách ve věznicích, mám pocit, že jsem měl v životě spíš štěstí.

A jaký filmový žánr by byl můj život?

Těžko by šlo jen o komedii. A říct, že jde výhradně o drama a thriller, taky nemůžu. Těším se dobrému zdraví a mám okolo sebe kvalitní lidi, prověřený časem, velkou rodinu a dostatek všeho, co k životu potřebuju. Porovnávat se s kýmkoliv druhým nebudu a nemůžu, vyslechl jsem tolik hrůzostrašných příběhů, že bych se rouhal.

Jen žiju pod silnou lupou a mých prohřešků si veřejnost všímá víc… odjakživa tomu tak bylo.

Někdy nechápu ten stálý zájem lidí o moji osobu ve veřejném prostoru. Bývá ho tak moc, že mám často chuť se schovat.

Nevycházet a zažít pocit anonymity. Neslyšet pokřikování a nemuset reagovat. Zatím jsem nepotkal nikoho, kdo by na mě neměl názor. Duší jsem přitom spíš introvert, vlk samotář, a tlak lidí mi blízkej nikdy nebyl, ač jsem mu šel z mladické nerozvážnosti kolikrát naproti.

Po padesátce se věci okolo mě ustálily.

Můj život už není závod.

Chuť ukázat se veřejnosti a davům vůbec mívám málokdy, jedinou pozornost, kterou jsem snášel dobře, byla ta na hřišti.

V opačném případě je to jen, když se cítím silný a neohrožený.

A v takový rovnováze jsme i my, starší chlapi, málokdy.

Pomník se svým jménem stavět nepotřebuju, nikdy nebudu nedotknutelná hvězda, jsem divokej kluk z vesnice a ten ve mně zůstane napořád, řídí můj život a je pro mě na jakýkoliv křižovatce tím nejlepším kompasem.

Lidem, co mě mají rádi, chci dát někdy najevo, že mám pořád dost chuti porvat se s osudem a nezahořkl jsem. Naopak, možná poprvé stojím ve svý síle a vyrovnanosti, kterou jsem celý život hledal.

Když má za sebou člověk víc jak půlku života, tak zkrátka bilancuje.

Chce srovnávat, co udělal dobře a co se nepovedlo. Hrany jsou obroušené a pokora větší.

V životě jsem k radosti svých nepřátel udělal spoustu špatných věcí a k jejich smutku i dost dobrých.

Pokaždé mě potěší, jakou váhu ve světě fotbalu moje jméno stále má, jak se v každé vesnické kabině a týmu někdo pasuje do role Řepky.

Mám za sebou úspěchy, které se ve sportu povedou málokomu, vyprodané stadiony, knihy i akce, kam lidi chodí kvůli mému jménu, ale mám taky nálepku hříšníka. Uvědomuju si to.

Vím, co je to pád i vrchol a zaplaťpánbůh i střed. V něm žiju už několik let, a právě ze středu kruhu, který je vytvořený z lidí, co by za vás dali život, se bilancuje dobře. V pohodě a s klidnější psychikou, kdy si uvědomujete, jakou má žití váhu a že je konečný. Mám rád tu kapitolu klidu, kterou žiju právě teď, a neměnil bych ji za nic z dřívějších dob.

Žádný luxusní auto v garáži, ani sebedražší dovolená vám vnitřní klid ani vyrovnanost nezajistí a já musel dostat hodně kopanců, abych na to sám přišel. Doslova si to ověřil v praxi, ohmatal si to zblízka a nasál vůni přebytku, ale i aroma sklepa a pekla, kam nikdo nechce.

Za outsidera a loosera mě považují především ti, kteří mi ve fotbale i v životě nesahají ani po kotníky. Že je to sebevědomé? Tak ať. Ani jedno jsem nikdy nebyl. Přes všechny faily a kopance jsem si vždycky držel mentalitu vítěze a ta mě z každého maléru dostala.

Mám všechno, co je potřeba, aby byl chlap v druhý půlce svýho života šťastnej. Učím se to.

Nejlíp je mi u rybníka, na chatě, když koukám na vodu a čekám, až zabere ryba.

Žádná dovolená v Dubaji ani restaurace v Paříži, kam občas zaletím rád, se pocitu pohody u jihočeský louže a na terase chaty s výhledem do lesů, se svojí ženou po boku nevyrovná.

V dálce šumí bory a já můžu nechat myšlenky plynout…

Tato kniha vás provede mým životem, který trvá dlouho a během něhož jsem toho stihl tolik, že bych zážitky mohl těm nudnějším padesátníkům rozdávat. Díky tomu taky vím, že žití v obyčejnosti je to nejhezčí. Na rozdíl od jiných znám dobře rozdíly.

Vítejte v prostoru, kde nemluví bulvární články a titulní strany, moji soudci bez taláru z řad veřejnosti, ale i ti s talárem, přátelé, nebo nepřátelé… Jen já sám.

Rád hraju zápas se životem a život ho hraje se mnou.

A doufám, že to bude ještě nějakou dobu trvat, vždycky jsem měl chuť se rvát.

DĚTSTVÍ

„Pojď si pro ně!“

/Leonidas/

Moje máma Helena je mojí celoživotní oporou a patří k té hrstce lidí, kteří při mně stojí vždycky a za všech okolností. Vděčím jí za hodně. Hlavně za její bezpodmínečnou lásku, kterou jsem si uvědomil zbytečně pozdě.

Dlouhou dobu jsem její otevřenou náruč vnímal jako samozřejmost, neměl jsem pocit, že bych měl o vztah s ní pečovat a dávat jí najevo svoje city. Až tak posledních osm let jsem si naplno uvědomil, jak důležitá pro mě je a jak moc pro mě její náklonnost znamená.

Taky si čím dál tím víc uvědomuju křehkost, její věk i to, že jsem v období, kdy rodiče odcházejí. Nikdy předtím jsem nad tím nepřemýšlel, celý život pro mě byla důležitější kariéra a fotbal jako takový.

Mamka na mě byla celý život sama, můj biologický táta nefungoval, pravděpodobně mu to neumožňovala jeho nová rodina, kterou má doteď, a nikdy se úplně nestaral, co se bude odehrávat ve mně, jestli tím vším netrpím a nejsem smutnej. Díky tomu jsem se stal hodně tvrdým a naučil se skrývat emoce a pouštět je ven hlavně na trávníku. Jádro mý duše se odmala obalovalo hodně pevnou a nepropustnou slupkou a já se pomalu zatvrzoval vůči jakýmkoliv citům a projevům lásky. Emoce jsem si prostě zakazoval.

Uvnitř mně ale táta chyběl a to místo se nikdy úplně nezacelilo.

Pravdou ale je, že jsem tátovi nikdy neměl nic za zlý a nikdy jsem mu nedal najevo, že se měl starat víc, zároveň taky nevidím důvod mu běžet s otevřenou náručí naproti, zvát ho na svý zápasy a na nedělní obědy či jakkoliv se podbízet. Pouto tam není, ale zahořklý nejsem a nikdy nebudu. Máma mě proti němu nikdy nepoštvávala ani o něm špatně nemluvila.

Od malička mě kromě mámy vychovávalo jejích devět sester a babička, žil jsem v jejich světě a byl jsem tak na ženský finty i stereotypy zvyklý, ale absence táty se do mých vztahů k holkám často propisovala a já si mnohokrát nevěděl rady.

Citlivost jsem se proto celkově snažil často překrývat hrubostí.

Brzy jsem prohlédl, jak umí ženský manipulovat, ale i že dost vydrží a na rozdíl od kluků často drží víc slovo, jsou kolikrát pevnější v zásadách. Přesto místo toho, abych je obdivoval, jsem jimi většinu života opovrhoval jako nižším druhem oproti nám chlapům. Motám se v tom dodnes a definitivně se začínám orientovat až po padesátce.

Byla to chyba a asi i kvůli takovýmu přístupu, kdy jsem
neočekával nic dobrýho, mě ženský často zklamávaly, aby tuhle moji ustálenou věc v hlavě upevnily a já si jen potvrzoval to, co jsem vnímal dlouhou dobu.

Změnilo se to až s příchodem mojí současný ženy, která si dala tu práci, že hodně pomalu a dlouho ve mně hledala něco hezkýho, i když jsem jí ze začátku neposkytoval velkou naději a nic moc pěknýho se najít nedalo.

Otevřela mi tím dveře znovu k důvěře v ženský celkově, a právě i k mý mámě, a já pochopil, že holky často zvládnou mnohem víc než leckterej chlap a že je potřeba je chránit a koukat na ně jinak. A spíš se nad jejich jinakostí a taky manýrami víc usmívat než rozčilovat.

Málokdy mě ženský přišly roztomilý, teď na ně ale tak začínám koukat.

Zajímavý je, jak jsou geny silný. Stal jsem se fotbalistou díky tomu, že jím byl můj táta, který na mě ale nikdy neměl žádný vliv. Prostě síla krve.

V současnosti se vidíme jednou za čas a bavíme se víceméně normálně. Jak už zaznělo, nic mu nevyčítám, odpustil jsem mu a zášť si nedržím. I když to někomu může připadat zvláštní. Možná k němu mám jakýsi respekt, který je vybudovaný hlavně přes ten status otce, který mně myslím zoufale chyběl. Blízcí si ale už asi nikdy nebudeme. Ani z jeho strany žádná extrémní snaha není a ani jeden nic nehrotíme.

Nesypu do ran sůl, co se stalo, je za náma.

Vím, že máma chvíli zvažovala konec těhotenství, takže jsem se vlastně vůbec nemusel narodit, ale síla její velký rodiny a asi i moje touha žít byla větší a já
2. ledna 1974 ve Slavičíně přišel na svět.

Jako svobodná matka samoživitelka to měla tehdy na vesnici hodně těžký. Peněz moc nebylo a s výchovou pomáhala celá její rodina. Navíc byla v hanbě, tehdy se na svobodný matky takhle koukalo, a myslím, že si užila dost drbů a posuzování, zášti i koukání přes prsty.

Její nejbližší byli navíc věřící a levoboček v zavinovačce se úplně nehodil na nedělní mši ani mezi katolickou společnost.

Helena, jak jí říkávám a záměrně teď vynechávám to oslovení máma, byla navíc mladá, chtěla žít a bavit se a určitě si uvědomovala, že to všechno přišlo brzo, že je bez chlapa v zádech, že ji mateřství zdržuje a brzdí... Navíc jsem nebyl nejhodnějším chlapečkem, ale spíš sígrem a divočákem.

ADHD mi nikdy oficiálně nediagnostikovali, ale jsem přesvědčenej, že jsem byl učebnicový případ. U ničeho jsem dlouho nevydržel, pozornost mi utíkala pryč a v hlavě se mi honily čtyřproudový dálnice.

Doteď mám pochopení pro divoký děti a zajímavý je, že ony inklinujou ke mně. Mnohokrát se stává, že na nejrůznějších rodinných oslavách, ale i akcích, kam nás někdo pozve, jsou ty největší raubíři okolo mě a já pro ně vymejšlím program, aby rodiče měli klid. Mý blízcí se tomu vždycky smějou… přitahuju hříšníky všech věkových kategorií.

Mužský vzor jsem hodně hledal a potřeboval. Máma si pak našla partnera, po letech si ho vzala, mně ale k srdci nikdy nepřilnul. Bylo mi tehdy osm let a zvykal jsem si na přítomnost někoho, kdo mě sice toleroval, ale nikdy se nijak extra nesnažil mi něco předat nebo mě k něčemu vést.

Cestu respektu jsme si k sobě zkrátka nenašli. Bylo to komplikovaný a problematický a nějaký traumata si nesu v sobě jako každej z nás.

Vzor chlapa mi tak suploval děda, a když zemřel, byla to pro mě šleha a zatvrdil jsem se ještě víc.

Odešel někdo, ke komu jsem si mohl jít pro radu a kdo to se mnou uměl. Takových lidí se v celém mém padesátiletém životě našlo hodně málo, spočítal bych je na prstech jedné ruky a děda byl tím prvním z nich.

Odměnou pro moji mámu potom bylo, když potkala Honzu, svého současného partnera. V něm našla svoji osudovou lásku a člověka, na kterého se může spolehnout. Jsou spolu doteď a žijou už léta v Českých Budějovicích, kam za nima často a rád jezdím. Mají svůj dům, zahradu a hezkej normální život, kterej si máma zaslouží. Přesně takovej normální a ve středu všeho, bez jízdy horskou dráhou, který jsem popisoval na začátku téhle knihy.

Celý svůj život jsem jel spíš na primární zvířecí instinkty, věci jsem nikdy nepromýšlel a dlouhou dobu kašlal i na dopady. Souviselo to právě s mým dětstvím a s určitou neukotveností, kterou jsem si kvůli absenci táty táhnul s sebou. Propisovala se pak do každýho vztahu se ženskou. A máma to zachránit nemohla. Celá váha byla na ní, a i za to má dneska můj obdiv.

Vyrůstal jsem navíc v době, kdy se nenosilo povídání o pocitech a rozebírání věcí na součástky, prostě se žilo, a co se vnitřně odehrává, si každý řešil sám.

Vzhledem k chybám, který na mně byly napáchány, ačkoliv ti, co se jich dopustili, o tom tehdy neměli ani tušení, se snažím svých dalších omylů vůči svým vlastním dětem vyvarovat, ale je mi jasný, že nejsem bez viny a o některých svých přešlapech si s těma dvěma staršíma i povídám. A dost povídání, do hloubky, jim ještě dlužím.

Díky médiím a zhrzenosti některých lidí z mé minulosti jsem byl veřejnosti vykreslovaný jako člověk, který se o děti nestará, neplatí na ně, a hlavně o ně nejeví zájem, určitým lidem se to hodilo do krámu, ale pravda není nic z toho. Jsou to lži. Moje děti mě vždycky zajímaly a snažil jsem se k nim najít cestu přes jakýkoliv překážky, a že mi jich bylo kladeno přes cestu víc, než bylo potřeba…

Děti mám strašně rád, a kdybych vedle sebe neměl někoho natolik racionálního, kdo si uvědomuje, jak velkej závazek to je, mám jich klidně ještě dalších pět.

Takhle jsem to zakončil u čísla tři, což nepovažuju za nijak zásadní výkon v křivce populace, a obávám se, že je to číslo konečný.

Se svými dětmi se stýkám a záleží mi na nich. První dvě jsou dospělé, mají své životy a já docela netrpělivě čekám na vnoučata.

Díky mně a fotbalu měly všechny mé děti docela hezký start do života a jejich matky si na nedostatek blahobytu ve své době rozhodně nemohly stěžovat. Zdokumentované to bylo v řadě článků, mediálních výstupů a reportáží víc než jasně.

Porovnávat svoji životní situaci například se standardem maminek samoživitelek nemůžou, i když bych jako manžel určitě kolikrát zasloužil oprávněnou kritiku. Postaráno o ně zkrátka bylo.

Domy, dovolené, šperky, nákupy oblečení, auta. Vím, že se jim to bude špatně číst, ale ať už šlo o vyrovnání z manželství, nebo třeba koupi bytů a hotovost, bez mojí osoby by tohle všechno těžko měly.

A je zajímavý, jak na některý věci dokážou lidi tak rychle zapomenout a veřejnost si neumí klást otázky: „Kde by na to ta dotyčná bez něj vzala?“ Stačí se tvářit jako oběť a okamžitě si stočíte dav na svoji stranu. Naštěstí ne na dlouho.

Byl jsem to já, kdo byl živitel rodiny. Tuto skutečnost může těžko někdo popřít a svědků existuje dost.

Pravda ale je, že ani veřejnost není úplně slepá a v současnosti je už asi všem jasný, jaký pohnutky některý lidi vedly a kam všechno směřovalo.

O své bývalé ženy jsem se postaral víc než dobře a jakékoliv jejich hudrování na tom nic nezmění. Za své mluví pravda a katastr nemovitostí.

Chápu, že pro ženský je kolikrát lepší na to zapomenout a předkládat směrem k veřejnosti a asi i k sobě samým a kamarádkám celý příběh jinak, každopádně já si nikdy žádnou ženskou nebral kvůli jejím penězům.

Já ne.

A to jsou fakta.

Ale zpátky k mým začátkům na tomhle světě a taky k začátkům ve fotbale, který mně učaroval, a já věděl od prvního momentu, co jsem kopl do míče, že tohle je osud.

ZAČÁTKY VE FOTBALE

Na chatě je krásně, je jedno horký srpnový léto 2025, klimbám v křesle, zavírám oči, nechávám se přenést daleko v čase do doby, kdy byly všechny problémy vzdálený, a z výšky vidím sebe… Vzpomínky se rozjedou a mají jasný kontury, barvu a vůni.

Brumov-Bylnice. Je mi 6 let a dostávám první míč. Mám ho furt u nohy, kopu pořád, snažím se vyhnout překážkám, kličkuju, střílím mezi plaňky do díry v plotě. Nevnímám hlad ani žízeň.

Máme partu kluků, namíchaná, jak to na vesnicích chodí, starší ročníky, mladší a batolata. Chci se měřit s těma staršíma a stačím jim. Brzy to vědí sami a znejisťuje je to. Jsem lepší než oni, rychlejší, zuřivější a dravější.

Nesundávám z nohou kopačky, ty nejlevnější, gumotextilky. Tahám je všude venku a sundávám je jen doma. Máma nevěřícně kroutí hlavou a říká si, kdy mě to přejde. Nepřechází. Mám v sobě zvláštní prudkost, někdy se dostanu do stavu, že nevnímám, nevidím, neslyším – jsem jen balon a já. Je mi jedno, koho cestou za gólem sestřelím, štěrk lítá od kotníků a jsem zase vpředu a vidět.

Necítím únavu. Jen hlad.

Hlad po fotbale. Je deset večer a smráká se…

Už zítra ráno před školou budu zase hrát.

První herní štace je rodný Brumov. Stoupám si do brány, ale já i ona cítíme, že tohle není moje místo, takže zkusím jiný posty. Nejde mi to. Nemám se s kým poměřovat, potřebuju akci.

Díky drzosti a asi i neohroženosti je pro mě tím pravým obrana.

Nebojím se a tam, kde ostatní cukají a uhnou, stojím dál.

Brzy se to rozkřikne.

Slítají se okolo mě podivný supi, pak i přímo skauti. Moje jméno se skloňuje v okresním žákovském přeboru. Občas od někoho slyším slovo „talent“. Nevím, jako talent si nepřipadám, od toho jsou určitě ve světě jiní, spíš mám v sobě divný koktejl drzosti a bojovnosti. Necítím strach a vlastně ani bolest.

Končím základku a za ty roky se k mý největší lásce –
fotbalu – vztah nezměnil. Nebo teda změnil. Chci hrát a živit se tím. Považuju to za jedinou možnou cestu.

Krouží okolo mě lovci hlav, i když tohle slovo se mnohem víc hodí do slovníku pozdějších let. Spíš teda hledači talentů.

Doma řešíme, co dál. Dostal jsem nabídku jít na střední strojírenskou školu do Gottwaldova a trénovat tam v TCM neboli v tréninkovém centru mládeže. Tam jsem strávil dva roky a v té době jsem získal titul mistra Evropy do šestnácti let, trénoval nás tehdy Petr Hudec a záměrem bylo, že půjdu do Vítkovic, které tehdy byly právě pod vedením Hudce. Už se o mně různě spekulovalo, řešilo se, kde zakotvím, a nakonec jsem přestupoval do Baníku. Třetí ročník jsem tak začal studovat v Ostravě.

Nebyl jsem ještě plnoletý a měl jsem podepsat svoji první profesionální smlouvu. Musela dorazit máma jako zákonný zástupce a podepsat ji za mě.

Za podpis tehdy dostala pět tisíc korun a myslím, že tolik peněz navíc a pohromadě dlouho neviděla.

Pro zajímavost – můj první profesionální plat byl osm tisíc korun. Jak už zaznělo, byly raný devadesátý léta a bylo to tehdy hodně peněz.

Mé první zápasy v Baníku byly za B mužstvo, ale o tom víc v další kapitole.

Teď se pojďme vrátit ještě trochu zpátky.

Mladší dorost. Do toho v mezičase strojní průmyslovka a pomalý objevování holek i života jako takovýho. Bydlím na internátu, je mi 14 let a jsem rád, že jsem pryč z vesnice a otevírá se mi nový svět. Žádné balíky slámy, sady třešní, dechovka a lavičky se stejnými postavami s otevřeným pivem a baleným cigárem, místní rozhlas a kostelní zvon ve dvanáct… Nic není jako v místě, kde jsem vyrostl.

Najednou vidím spoustu obchodů, lákadel, víc barev a lidí, diskotéky, auta, alkohol a cigarety.

Zažívám i převrat 17. 11. 1989, kdy je všechno najednou svobodnější a učitelé ve škole mírnější. Vždycky se rád chlubím, že jsem byl u toho, když se shazovala socha Gottwalda. Nové generaci už to nic neřekne a obdiv v jejich očích rozhodně nevyvolávám, ale jsem rád, že jsem to mohl zažít.

Všude neskutečná euforie a víra i naděje, že teď už to bude jenom lepší.

Z Gottwaldova je najednou Zlín a za SK Zlín taky kopu. Posun.

Škola mi moc nejde, přednost má cokoliv jinýho než úkoly, ale učitelé záhy tuší, že mým osudem bude fotbal, snaží se mi vycházet vstříc a řadě z nich dávám pak lístky na zápasy.

Studuju obor strojařiny na průmyslovce a ze školy si nepamatuju, pokud jde o náplň učiva, doslova vůbec nic.

Někteří kantoři to nenesou dobře a máma musí vysvětlovat, že si se mnou neví rady a že odmala uctívám jen fotbal a nic jinýho mě nezajímá. Je z toho místy nešťastná, má obavy, kde se uchytím a co ze mě bude, když s kopáním skončím, ale vždycky ji nějak utěším a zastavím ty monology, který žádnej puberťák nemá rád, jsem v hloubce svý duše přesvědčenej, že nic než fotbal nebude.

Dostávám se do reprezentační šestnáctky a vyhráváme mistrovství Evropy. První hmatatelný úspěch.

Turnaj se konal čtyři měsíce po revoluci v Erfurtu ve východním Německu a my tam dorazili jako outsideři se jmény jako Berger, Čížek, Penksa, Šulek či Řepka. Většina moravských kluků a Slováků. Dokázali jsme získat titul a finálový zápas jsme vyhráli proti tehdejší Jugoslávii.

Do Zlína jsem se tak vracel s větším egem a start fotbalové kariéry jako takové byl za dveřmi.

Pokračoval jsem dál v dorostenecké lize ve Zlíně, který tehdy patřil mezi kvalitní týmy a já se tam zdržel do roku 1991.

Pak se tahle kapitola mých začátků uzavřela, a jak už víte, netrpělivě mě očekával Baník.

BANÍK

„Dneska každý sparťan dostane.

Řeknu ti, proč ty tak nenávidíš mě.

Protože mám bílé srdce, modrou krev.

A mým nejmilejším klubem je můj Baníček.“

/chorál Baníku/

Baník je téma, který je mi předhazováno pořád. A přiznám se, že Ostrava je místem, co mi, i kvůli tomu není příjemný. Neberu tam akce ani autogramiády. Když to říkám, tak se u toho usmívám. Není to o strachu, ale o tom, že se mi nechce dokola vysvětlovat, že jsem zradil baníkovce a že mám táhnout do Prahy. Po těch všech letech už je to pro mě spíš komická záležitost.

Nedávno jsem tam zavítal v souvislosti s filmem a byl jsem překvapenej, jak milý ke mně všichni byli, jak mě sledovali a chtěli se fotit. Ale možná jsem měl jen štěstí na lidi.

Natáčeli jsme i na stadionu a bylo to pro mě silný. Potkal jsem se s Luďkem Mikloškem, vynikajícím brankářem a mým průvodcem ve West Hamu, kde se naše životy protnuly.

Luděk aktuálně bojuje se zákeřnou nemocí, stejně jako bojoval na hřišti, a na jeho příběhu je nejsilnější to, že umí přijmout případnou prohru, a proto se rozhodl jako chlap.

Z jeho přímý řeči, která se objevila v médiích, mě mrazí a zároveň ho za jeho rozhodnutí obdivuju, sdělil tehdy:

„Rozhodl jsem se chemoterapii neabsolvovat, protože chci žít normálně. Když mi řekli, co by chemoterapie obnášela, znamenalo by to, že bych asi šest měsíců nemohl pracovat nebo být se svými kolegy, nemohl bych cestovat a tak dále. Řekl jsem ne, to nechci.“

S klukama, hráčema, jsme přemýšleli, jestli bychom podobnýho rozhodnutí byli schopni.

Vzpomněl jsem si, že jsem Luďka potkal na Spartě cca měsíc před jeho veřejným prohlášením, a přestože jsme se rádi viděli, byl mlčenlivej a jinej, než si ho pamatuju, usmíval se a celkově působil trochu nepřístupným dojmem s určitým nadhledem. Jakmile jsem se dozvěděl, co řeší, došlo mi, proč jsem z něj měl tenhle pocit.

Luďka jsem viděl v Ostravě strašně rád, probrali jsme všechno možný a zavzpomínali na starý časy.

Máme hodně vzpomínek společných a mám pro něj slabost.

PŘESUN DO BANÍKU

Pravdou je, že Baník mě koupil ze Zlína a odstartoval moji opravdovou fotbalovou kariéru, a na to nezapomínám. Legenda Baníku Rosťa Vojáček, vynikající, urostlý a pevný bek a pro mě osobně „skála Baníku“, mě jednou zastavil na stadionu v době, kdy trénoval juniorku, a nabídl mi, že si mě vyzkouší ve svým mančaftu.

Přetáhl mě k nim.

Velký očekávání jsem od toho neměl, ale ukázalo se, že klukům stačím, a nějakej potenciál tam asi byl, protože mně bylo sedmnáct a hodně rychle jsem naskočil rovnou do ligy.

Čekal jsem, že budu lítat mezi juniorkou a áčkem. Rychle se etablovat na nejvyšším fotbalovém stupni bylo spíš zbožný přání a víc jsem to vnímal jako nesplnitelnej sen, ale stalo se, jméno Řepka bylo na ligový soupisce.

Byl to právě Rosťa, kdo mě jednou, když byli dva hráči zranění, doporučil, ať mě zkusí. Šlo o pohárový utkání ve Vsetíně a já ho dal celý. Vyhrálo se 10:0, což je extrémní výsledek, já přihrál na dvě branky a díky tomu mě nechali v áčku. S kým jsem kopal v obraně? Lovím to v paměti, je to přece jenom hodně dávno. Jirka Časko, Honza Palinek a Jirka Záleský. V bráně byl tehdy Ivoš Schmucker. Vzpomínám si ještě na Petra Škarabelu a v záloze byl Radim Nečas. Vepředu výborný útočník Zbyněk Ollender. Nebyl jsem jediným nováčkem, přišli ještě Radek Slončík a Milan Duhan.

S Radkem mám za sebou spoustu příhod a dostaneme se k nim.

Moje premiéra v lize

Doteď si vzpomínám na ten pocit, když jsem viděl svý jméno na tabuli. Jeden z klíčovejch momentů. Myslel jsem, že se spletli, že jde o omyl. Byl jsem sedmnáctiletý ucho a oni mě nechají hrát velkej fotbal, a navíc od první minuty? Nervy jsem neměl, nemám strach skoro nikdy, takový momenty bych spočítal ve svym životě na prstech jedný ruky, a ještě bych je nepoužil všechny. Datum mýho startu ve velkém fotbale bylo 14. srpna 1991 a dopadlo to remízou 2:2 se Spartakem Trnava.

Nad stylem mý hry se novináři často a rádi zamýšleli ať už kriticky, nebo s pozitivním nádechem. Jak bych ho charakterizoval já sám?

Byt patřil Pavlovi Srničkovi, který asi kolikrát litoval, že nám po dobu, co byl v Anglii, tenhle byt pronajal.

VERNER LIČKA

Jako jeden z mála to se mnou uměl.