přeložila Michaela Ponocná

KDYŽ MUŽI NENÁVIDÍ ŽENY

Copyright © Laura Bates, 2020

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

All rights reserved

Translation © Michaela Ponocná, 2025

ISBN 978-80-284-0460-4

Ediční poznámka:

Vzhledem k tématu knihy a jejímu předpokládanému čtenářstvu se ženská příjmení vyskytují v textu v 1. pádě nepřechýlená, ve všech ostatních pádech pak přechýlená.

Věnováno Nickovi, bez nějž by to nebylo možné.

ÚVOD

Představte si svět, ve kterém jsou miliony žen znásilňovány, bity, mrzačeny, zneužívány nebo vražděny jen z toho prostého důvodu, že jsou to ženy. Představte si svět, v němž se nenávist k ženám aktivně podporuje, svět s rozsáhlými, záměrně budovanými komunitami mužů, kteří se věnují jejímu podněcování a rozdmýchávání. Představte si svět, v němž se tato nenávist hladce mísí s rasistickou zuřivostí: „děvky“ jsou obviňovány z kontaminace nadřazeného plemene; představivost poháněná nenávistí vykresluje invazi „divochů“, kteří plení odlidštěné zboží – křehké bílé ženy. Představte si svět, v němž se tisíce mužů sdružují, sjednocení společným kodexem sžíravého hněvu, démonizují zlé, bezcitné, chamtivé ženy a nadávají jim, barvitě plánují jejich znásilnění a zkázu ve velkolepém bigotním povstání. Představte si svět, ve kterém někteří muži takové fantazie proměňují ve skutečnost, masově vraždí ženy a zanechávají po sobě manifesty vysvětlující ideologii, jež je dovedla k těmto aktům terorismu. Představte si svět, v němž s sebou takové komunity strhávají zranitelné muže, ztracené chlapce a zmatené, vyděšené teenagery a dělají si z nich svou kořist, živí se jejich strachem a postrkují je k nenávisti, násilí a sebezničení.

Takový svět si nemusíte představovat – už v něm totiž žijete. Ale možná jste to netušili, protože o tom neradi mluvíme.

Neradi riskujeme, že muže urazíme. Je pro nás těžké uvažovat o heterosexuálních bílých mužích jako o homogenní skupině, ačkoli nám to jde tak snadno, když přemýšlíme o jiných typech lidí, protože jsme zvyklí dopřávat těmto mužům výsadu individuální identity. Tito muži jsou komplexní, hrdinští jedinci. Jejich rozhodnutí a volby jsou vnímány jako pramenící ze souboru konkrétních a jedinečných okolností, protože je vnímáme jako konkrétní a jedinečné osoby. Nevadí nám mluvit o ženách jako o skupině a o násilí na ženách jako o fenoménu, ale činíme tak, jako by to bylo něco, co se zkrátka děje. Muži jakožto pachatelé násilí na ženách zpravidla nejsou zmiňováni. Popisujeme ženu, jež byla znásilněna; probíráme počet žen sexuálně napadených či zbitých. O mužích jako pachatelích znásilnění, sexuálních útočnících a násilnických tyranech nehovoříme. Proto, když uvažujeme o sexuálním násilí, je tak snadné zaměřit se na způsob oblékání, chování a rozhodování žen. Varovat ženy, aby činily opatření na svou ochranu, a implicitně či explicitně obviňovat oběti, které tak nečiní. Protože znásilnění je stinná, temná věc, jež postihne ženy, které chodí zapadlými uličkami v krátkých sukních, nikoli záměrná, zločinná volba skutečných mužů. Když jsme nuceni se s těmito muži konfrontovat, protože se vysoce sledované případy dostanou do novinových titulků, popisujeme je jako „bestie“ a „zrůdy“, abychom je jasně oddělili od těch ostatních, obyčejných, slušných mužů, mezi nimiž se každý den pohybujeme. Nebereme je v úvahu, nekvantifikujeme je ani je v žádném smyslu nestudujeme. Ve skutečnosti o nich vlastně jen málokdy přemýšlíme.

Začneme-li mluvit o maskulinitě, patriarchátu nebo mužských privilegiích, rozhovor okamžitě zmaří obviňování ze zevšeobecňování a předpojatosti. „Ne všichni muži jsou takoví,“ ozve se všudypřítomné volání. Je to příliš zjednodušující, příliš urážlivé, příliš široké. Přesto vznášíme jen málo podobných námitek, když se zločin muže snědé nebo černé pleti okamžitě dává do souvislosti s jeho rasou či náboženstvím. Vyjadřovat se špatně o maskulinitě – popisovat ji v její současné společenské podobě jako něco problematického – je vnímáno jako útok na muže samotné. Ptát se, proč se někteří muži chovají určitým způsobem, je považováno za napadání všech mužů, tudíž za nepřijatelné.

Opak je však pravdou. Ti, kdo mluví o „toxické maskulinitě“, muže nekritizují, nýbrž spíše brání: popisují ideologii a systém, který tlačí na chlapce a muže v našich společnostech, v našich rodinách, aby se přizpůsobili nerealistickým, nezdravým a neudržitelným ideálům. Drtivé genderové stereotypy jsou škodlivé pro muže jakožto jednotlivce i pro společnost, v níž žijí. Zabývat se tímto problémem, odbourat tyto tlaky je pro naše chlapce otázkou života a smrti. Padají jako dominové kostky do propasti, kterou za sebou zanecháváme, když kolem toho problému chodíme po špičkách a odmítáme ho pojmenovat.

Ale my neradi urážíme muže. Takže se o tom nezmiňujeme. Nepoužíváme slovo „terorismus“, když popisujeme zločin masové vraždy spáchané bílým mužem s explicitním záměrem vyvolat hrůzu a šířit nenávist vůči konkrétní demografické skupině – přestože právě to je definice terorismu –, pokud jsou touto demografickou skupinou ženy. Takový muž je pouze „narušený“, „vyšinutý“, „osamělý vlk“. Používáme výrazy, které ho označují jako outsidera, jako anomálii. Nemluvíme o jeho internetové pouti jako o „radikalizaci“ ani nedáváme nálepku „extremismus“ online komunitám, do nichž se ponořil, i když bychom po takových slovech okamžitě sáhli, kdybychom popisovali jiné, podobné typy trestných činů spáchaných jinými, odlišnými typy mužů. Nezkoumáme, co ho k těmto činům vedlo ani kde se v něm vzalo tolik nenávisti.

Většina mužů je hodná a laskavá a nikdy by je nenapadlo takové zločiny spáchat. To nám však nesmí bránit v uvědomění, že ti, kdo se jich dopouštějí, nejednají vždy ve vzduchoprázdnu. A pokud nevidíme souvislosti, pokud ani nebereme v úvahu maskulinitu a její toxický společenský konstrukt jako faktor, jenž v těchto zločinech hraje svou roli, nikdy je nebudeme účinně kontrolovat ani jim předcházet.

To neznamená, že budeme se všemi muži jednat jako s nepřáteli – právě naopak. Znamená to, že podpoříme zástupy mužů působících v první linii, aktivistů a pedagogů, kteří se ze všech sil snaží bojovat s tímto problémem. Existuje skutečné mužské hnutí – založené koncem šedesátých let minulého století jako doplněk k rychle se rozvíjejícímu hnutí za osvobození žen, které je dodnes aktivní –, jež zahrnuje komunity, které se skutečně snaží řešit mnohé legitimní problémy ovlivňující životy mužů i jednotlivé muže bojující za překonání problémů, jako je vztahové násilí. Je to hnutí, jež se snaží zpochybnit a odstranit toxickou maskulinitu, neboť si uvědomuje, že je stejně škodlivá pro muže jako pro ženy. Jiná, nenávistná mužská hnutí ho však ohrožují a zastiňují.

Nejde jen o ženy a dívky. Je to také snaha ochránit chlapce, kteří jsou ztracení a propadnou trhlinami našich společenských stereotypů rovnou do náruče komunit připravených je naverbovat a dychtivých naočkovat je strachem z ohrožení jejich mužství, jejich živobytí, jejich země. Zatímco předstírají, že tím, co tyto chlapce ohrožuje, jsou ženy, přistěhovalci nebo muži jiné než bílé barvy pleti, skutečná hrozba pochází ze samotných forem rigidní „mužnosti“, jež se jejich takzvaní zachránci zoufale snaží zachovat a propagovat. Přesto bychom o tomto nenávistném mizogynním hnutí, které aktivně vychovává a radikalizuje naše chlapce, raději nevěděli, než abychom byli nuceni se mu postavit.

Možná vám to všechno zní velmi extrémně – dosti přehnaně. Myslíte si, že na internetu může být pár mužů s divokými názory a znepokojivým pohledem na ženy, ale online svět je zkrátka takový – jsou to jenom smutní teenageři, kteří vysedávají v suterénu u rodičů, kde zabíjí čas v ušmudlaných slipech a se sáčkem chipsů v podpaží. Nepředstavují žádnou skutečnou hrozbu. Je třeba je spíš litovat než se jich bát.

Dokonce i slovo, jež používáme k popisu komunit nenávidících ženy, dokonale vystihuje tento postoj. Kromě toho, že se o ní příležitostně mluví ve zprávách nebo v úzkém kruhu feministických aktivistek, většina z nás nemá tušení o rozšiřující se síti skupin, hodnotových systémů, životních stylů a kultů, do níž se snaží vnést světlo tato kniha. Ti, kdo o ní vědí, ji označují jako „manosféru“. Stejně jako „mužské doupě“, „mužská rýmička“ či „pánská kabelka“ používáme slovo „man“, mužský, jako předponu naznačující jemný výsměch, poukazující na cosi trochu trapného, odchylku od tradiční maskulinity. Manosféra je vnímána jako vtip, a proto jako neškodná. Ale není tomu tak. Je to vzájemně propojené spektrum různých, ale příbuzných uskupení, z nichž každé má svůj vlastní rigidní hodnotový systém, slovník a formy indoktrinace. Tato kniha bude zkoumat jednotlivé články tohoto řetězu, od incelů přes umělce v balení žen (pickup artists, PUAs), muže jdoucí svou vlastní cestou (Men Going Their Own Way, MGTOW) až po aktivisty hnutí za práva mužů, a jejich existenci jakožto živého, dýchajícího ekosystému spojeného těsnými symbiotickými vztahy s dalšími online komunitami, jako jsou bělošští supremacisté a trollové. Bude zkoumat způsoby, jakými se tyto skupiny rozšiřují, rozsáhlou pavučinu webových stránek, blogů, fór, chatovacích místností, uskupení a účtů na sociálních sítích, a odhalí, jak snadno se v ní mohou chlapci omylem ocitnout a zjistit, že v ní uvázli, a pak se hladce a účinně pomalu sunout stále blíž k jejímu středu. Jedná se o komunity, jež existují převážně online, obrovskou spodní část ledovce, který zůstává z velké části bez povšimnutí, nicméně jeho špička zasahuje do našeho „skutečného“ světa a je každým dnem troufalejší a ostřejší.

Možná si myslíte, že stačí, abychom se všichni uklidnili a připomněli si, že to, co se děje online, není skutečný život – že klacky a kameny vám mohou zlámat kosti, ale slova vám neublíží, a tak podobně.

Možná jste slyšeli, že svoboda slova je v ohrožení, a pokud si generace sněhových vloček a bojovníci za politickou korektnost budou moci prosadit svou, na internetu už nikdy nikdo nebude moci říct nic kritického na adresu žen nebo menšin. Nebo jste možná slyšeli, že jednu z našich základních svobod podkopávají prudérní ženy beze smyslu pro humor, které se urážejí kvůli pár odvážným vtipům.

Ale co když je za tím něco víc?

Co když je téměř nemožné vypořádat se s epidemií násilí, jemuž čelí ženy a dívky, nejsme-li schopni tento problém jasně pojmenovat a prozkoumat? Co když nemůžeme začít uplatňovat komplexní a účinný přístup ke kontrolování aktů násilí, protože je nepopisujeme způsoby, které by uznávaly jejich vzájemnou souvislost? Co když jsme si už natolik zvykli na určité formy násilí, že je považujeme za kulturně, osobně... nevyhnutelné? Co když jsou naše představy o mužích a ženách, o mizogynii a zločinech z nenávisti, o tom, jak vypadají teroristé, tak uvězněné ve stereotypech, že se dopouštíme strašlivých chyb? Co když mají tyto chyby ničivé důsledky?

Co když existuje nějaký systém včasného varování, který nás mohl upozornit na hrozbu tragédie v jednom případě násilí za druhým, ale my jsme to znamení nikdy neviděli? Co když jsou zástupy zneužívaných žen něco jako kanárci v uhelných dolech, jejichž písně nikdo neslyší? Co když se násilí páchané na ženách stalo takovou kulisou našich životů, že s nimi zcela splynulo? Co když nám snížení naší citlivosti vůči všudypřítomné mírné mizogynii brání uvědomit si plně rozvinutou krizi?

Rozpoznat příznaky je o něco snazší, pokud jste žena. Vše je vám podstatně jasnější, pokud jste žena, která vyjádřila svůj názor online. A pokud jste žena zapojená do feministického aktivismu, je vám to jasné úplně. Protože pak si už nemůžete dovolit luxus odvracet zrak. Dostihne vás nenávist. Navážou s vámi kontakt.

Už téměř deset let mi muži každý den posílají zprávy, často jsou jich stovky, v nichž mi sdělují, jak mě nenávidí, spřádají fantazie o mém brutálním znásilnění a vraždě, detailně popisují, jakými zbraněmi by mě rozřezali a vykuchali, popisují mě jako kapající jed, načrtávají představy, jak si na mě počíhají před domem, dávají mi vědět, které konkrétní sériové vrahy by obzvlášť rádi napodobili, až mě budou zabíjet.

Proč jsou ti muži tak rozzlobení? Proč mě tolik nenávidí? Protože jsem založila malou webovou stránku s názvem Everyday Sexism Project, Projekt každodenního sexismu, jejímž prostřednictvím se mohou lidé (jakéhokoli pohlaví) podělit o své zkušenosti se sexismem a nerovností. Požádala jsem, aby mi lidé vyprávěli své příběhy, a poskytla jsem jim k tomu prostor. A tento neškodný, prostý čin z roku 2012 dokázal rozpoutat příval urážek, který dodnes pokračuje a který prudce vzroste a znásobí se, kdykoli se o projektu zmíním na internetu nebo v médiích. Pronásleduje mě na přednáškové akce, kde rozzlobení muži rozdávají letáky, v nichž mě nazývají lhářkou, nebo do knihkupectví, kde nechávají v mých knihách ručně psané vzkazy, ve kterých varují čtenáře, že ženy o znásilnění lžou. Ty urážky se za mnou táhnou z televizních studií, když mě muži vidí ve zprávách, takže jakmile přijdu domů a otevřu si notebook, najdu tam vzkazy o tom, jak mě chytí za vlasy a budou mě znásilňovat, dokud nebude po mně.

Dlouhé popisy mého týrání a zneucťování. Vzkazy o znásilnění mých hypotetických budoucích dětí. Poznámky o tom, jak zničí mé genitálie a vaginu. Videa, jež mě zobrazují jako ďábla. Fantasmagorické výkřiky o mém partnerovi a výhrůžky, že ublíží mojí rodině. Barvitá líčení toho, jak mě vystopují, znásilní s pomocí kusů nábytku a natočí se při tom.

Pak je ještě snazší spatřit varovná znamení. Vidět spojitost mezi urážkami, kterými jsou na internetu zahrnovány ženy a politici z etnických menšin, nedostatkem diverzity v našich parlamentech a chladnokrevnou vraždou poslankyně v jejím vlastním volebním obvodu. Mezi jedovatostmi, jimž čelí dívky, které hrají online hry, řízným sarkasmem příspěvků na jejich sociálních sítích a skutečnými řeznými ranami, jimiž jsou posetá jejich dospívající těla, jelikož se polovina z nich sebepoškozuje a čtvrtina trpí nějakou duševní poruchou.1 Mezi ženami, které v tichosti umírají, nezapočítané a aniž by se s nimi počítalo, články sympatizujícími s ubohými vrahy se zlomeným srdcem, příběhy tvrdícími, že manželky odpírající sex dohánějí dobré muže ke znásilnění, a vrahy, kteří zabijí desítky žen, aby se „pomstili“ těm, jež s nimi nechtěly spát. Protože nemají snad všichni muži Bohem dané právo na sex?

Existují lidé, kteří věří, že si tyto skupiny nezaslouží publicitu a že už jen o nich mluvit znamená legitimizovat je a vyzdvihovat. Ještě před pár lety bych s tím souhlasila.

Již osm let téměř každý týden hovořím k mladým lidem na školách po celé Velké Británii o sexismu. V posledních dvou letech se však odpovědi chlapců začaly měnit. Byli rozzlobení a bránili se samotné myšlence debaty o sexismu. Říkali mi, že skutečnými oběťmi jsou sami muži – ve společnosti, kde politická korektnost zešílela, jsou bílí muži pronásledováni a spousta žen lže o znásilnění. Na školách od Skotska až po centrum Londýna jsem začala slýchat tytéž argumenty. Zježily se mi chloupky na rukou, když jsem si uvědomila, že chlapci, kteří se nikdy nepotkali, používají přesně tatáž slova a citují tytéž falešné statistiky, aby podpořili svá tvrzení. Přibližně ve stejné době jsem slyšela útržky této rétoriky – ty samé fráze používané v internetovém labyrintu nenávisti k ženám, na něž jsem jako feministická aktivistka občas narazila –, jak je doslovně opakují respektovaní politici a mainstreamoví zpravodajští experti. Viděla jsem, jak síla těchto online poselství a komunit začíná prosakovat ven a ovlivňovat každodenní existenci lidí, kteří o nich nikdy neslyšeli. Uvědomila jsem si, že myšlenky, jež byly dříve omezeny na nejtemnější zákoutí internetu, získávají nový život a skrývají se všem přímo na očích.

A tak už nevěřím, že připravit tyto skupiny o kyslík publicity je ten nejlepší postup, protože obelháváme sami sebe, pokud se domníváme, že nejsou vynikajícími propagandisty, kteří už teď šíří své poselství jako lesní požár. A k šíření tohoto požáru přispívá naše opatrné mlčení, naše rozhodnutí odvrátit zrak. Proto si nemyslím, že bychom je měli ignorovat. Ne proto, že si ti, kdo šíří nenávist a rozsévají rozkol, zaslouží „spravedlivě vyslechnout“; ne proto, abychom legitimizovali rétoriku extrémních předsudků naznačováním, že jde o jednu stranu oprávněné debaty. Neměli bychom je ignorovat proto, že nemůžeme čelit skutečné hrozbě, kterou tyto skupiny představují, pokud nebudeme připraveni podívat se jim přímo do očí. Protože právě teď tyto skupiny důkladně zaťaly své drápy do dospívajících chlapců po celé zemi a rodiče nemohou bojovat za své syny, pokud ani nevědí, že takový problém existuje. Protože když dovolíme, aby manosféra zůstávala obklopena stíny, propůjčuje jí to jiný druh legitimity – legitimitu nejednotného, pronásledovaného outsidera. Těmto skupinám tím umožňujeme nasadit si plášť oprávněného rozhořčení, vystupovat v roli odcizených obětí, i když se – pokud budou jejich vůdcové vystaveni jasnému dennímu světlu – prokáže, že jimi v žádném případě nejsou.

A tak jsem se na rok ponořila do těchto komunit, abych zjistila, jak se to všechno děje, a odhalila mocnou, nenávistí poháněnou sílu, již to málo lidí, kteří o ní vědí, v současné době podceňuje, zatímco pro všechny ostatní zůstává zcela neviditelná. Chtěla jsem obnažit realitu nenávistného hnutí, jehož samu existenci jsme zcela opomněli uznat, a zeptat se: co přitahuje chlapce a muže k této ideologii? Jak se šíří? Co bude potřeba udělat, abychom proti ní bojovali?

Některé další pasáže této knihy se vám budou číst velmi obtížně. Vím, že nakouknout pod pokličku těchto komunit je nepříjemné. Je mi jasné, že barvitá a násilná povaha některých výroků bude šokující. Uvažovala jsem, zda nemám ty nejhorší z nich vyjádřit jinak nebo je cenzurovat. Ale tohle je svět, ve kterém žiji. Je to realita každého, kdo se odváží vystrčit hlavu a bojovat za změnu. Je to každodenní kulisa života dospívajících dívek. A polovina problému spočívá v tom, že se zdá, jako by nikdo nechápal, jak zlé to je: částečně proto, že kdykoli se o tom snažíme mluvit, používáme eufemismy, děláme narážky a chodíme kolem horké kaše. Můžu jít do Rádia 4 na BBC a mluvit o tom, jak mě na internetu urážejí, ale ve skutečnosti nemůžu nahlas říct, čemu čelím. Naše kolektivní háklivost z toho dělá velmi zapeklitý problém. Musíme mít odvahu se mu postavit. Takže se mu v této knize nebudu vyhýbat. Neupravila jsem citáty převzaté z internetových fór, neuhladila jsem je ani nezměnila; záměrně jsem je ponechala v původní podobě.

Samozřejmě to na povrchu všechno nevypadá jako terorismus, vraždy, násilí, a dokonce ani jako mizogynie. Kdyby tomu tak bylo, snáz bychom to zachytili. Musí to být promyšlenější, protože jediný způsob, jak to může dosáhnout tak divokého, fenomenálního úspěchu, jediný způsob, jak to může být tak chytře zamaskováno, že to téměř nelze odhalit, spočívá v tom, že jeho tepny vyraší z toho černého srdce agresivní nenávisti, prorazí si cestu internetem a vytvoří pavučinu napříč platformami sociálních médií, přičemž se budou rozdělovat a větvit na čím dál jemnější kapiláry a infiltrovat do chatovacích místností, prorážet skrz internetová fóra ven, kde opatrně zavětří a úplně vyskočí ze zatuchlé říše internetu, dostanou se offline, proniknou do našich hospod a proklouznou kolem rohů ulic, jemně obtočí dřevěné nohy kuchyňských stolů, nakouknou do chodeb moci, zavrtají se do institucí a pracovišť, rozprostřou své úponky v diskusních pořadech a zpravodajských redakcích a budou zapouštět stále hlubší kořeny, až se stanou součástí samotného tkaniva našeho sdíleného vědomí. Což znamená, že nakonec, až vyraší výhonky, otevřou se pupeny a rozkvetou květy, nevyvolají v nás nechuť a jejich barvy nás nepřekvapí, protože nám budou známé a povědomé. I když jejich kořeny číhají v nejtemnějších hlubinách a stejný jed po kapkách proudí celým řečištěm jejich žil.

1

MUŽI, KTEŘÍ NENÁVIDÍ ŽENY

„Protože si zaslouží (být) znásilněny, nemůžu se zabývat bolestí, kterou jim znásilnění způsobí.“

komentář na fóru incelů

Většina lidí o incelech nikdy neslyšela. Průměrný člověk, který se mě zeptá, na čem pracuju, když píšu tuto knihu, povytáhne obočí a zeptá se: „In-co?“ Někdo si myslí, že jde o druh baterie. Jiný vyjádří překvapení nad tím, že se zajímám o mikrobiologii. Lidé, kolem nichž incelové chodí po ulicích, většinou vůbec nevědí, že existují.

Proto, když se incelové příležitostně objeví ve zpravodajských reportážích nebo na ně přijde řeč, mávne se nad nimi tak snadno rukou jako nad nevelkou, okrajovou skupinou internetových podivínů. To, co o nich slyšíte, zní tak divně, tak extrémně, tak těžko uvěřitelně, a dokonce tak směšně, že je snadné nad tím pokrčit rameny. To je chyba.

Komunita incelů je nejagresivnějším koutem takzvané manosféry. Je to komunita zasvěcená intenzivní nenávisti k ženám. Komunita, jež aktivně nabírá nové členy, kteří mohou mít velmi skutečné problémy a zranitelná místa, a říká jim, že příčinou veškerého jejich strádání jsou ženy. Společenství, v jehož jménu bylo za posledních deset let zavražděno či zraněno více než sto lidí, převážně žen. A je to komunita, o níž jste pravděpodobně nikdy ani neslyšeli.

Rok předtím, než jsem začala psát tuto knihu, o této komunitě nikdy neslyšel ani Alex. Alex, rozčarovaný mladý běloch, kterému bylo něco přes dvacet, nepatřil k zatvrzelým mizogynům, byl to jen kluk, co z dlouhé chvíle surfuje na internetu. Znuděný mladík s nejasným povědomím o tom, že se ve zprávách hodně mluví o sexuálním obtěžování a genderové příjmové nerovnosti, a s nepříjemným pocitem, že to pro něj možná není dobré. Alexovi bylo čtyřiadvacet a ještě nikdy s nikým nechodil. Neměl moc peněz a cítil se frustrovaný a osamělý. Zdálo se mu nefér, že si lidé stěžují na potřeby žen, a jemu se přitom jeho životní úděl údajně „privilegovaného“ bílého muže nezdá tak skvělý. Alex si vůbec nepřipadal privilegovaný, takže ho rozčilovalo, když lidé tvrdili, že je. Trávil noci prohlížením YouTube a kulturistických stránek a hledal tipy, jak vylepšit svůj vzhled. Probíral taktiku na internetových fórech věnovaných videohrám. Na komunitu incelů nikdy nenarazil, to jsem udělala až já. Ale to vlastně není překvapivé, jelikož jsem si ho vymyslela, přestože na internetu existuje bezpočet skutečných lidí, jako je Alex.

Pod touto identitou jsem na obecném diskusním fóru jednoho dne narazila na konverzaci incelů.

Představa, že se i jiní muži cítí podobně prázdní a frustrovaní, se Alexovi líbila. Líbila se mu myšlenka, že je jeden z mnoha, a ne osamělý podivín stojící mimo. Pocítil úlevu, že má příležitost promluvit o pocitech, jež mu připadaly jako téma hovoru kdekoli jinde nepřijatelné. Navštívil tedy některé z komunit zmíněných v konverzaci, na niž narazil.

Když se Alex poprvé připojil k fóru incelů, moc toho o nich nevěděl, jen to, že se jedná o komunitu mužů, kteří jsou nešťastní z toho, že jsou nezadaní. Alexe to trápilo také. Uveřejnil pár docela krotkých úvodních příspěvků, v nichž uvedl základní informace o svém věku, o tom, že nikoho nemá, a o své frustraci z žen. Během jediného dne byl zasvěcen do „pravdy“. Dozvěděl se, že se svět staví proti mužům, jako je on. Obdržel radu, že se může rovnou zabít, že jeho život nestojí za to, aby ho žil, že se nikdy nic nezmění. V reakci na jeho příspěvky se objevily extrémní a pornografické obrázky. Další uživatelé mu pohotově sdělili, že celá jeho existence byla jenom lež: společnost mu namluvila, že muži mají v rukou moc, ale ve skutečnosti se nacházejí na samém konci potravního řetězce. To ženy jsou privilegované, drží všechny karty a získaly veškeré výhody. Skutečnými oběťmi jsou muži. Především mu bylo stále dokola opakováno, že ženy jsou ztělesněním ďábla.

Zpočátku se Alex cítil zmatený, pak zaujatý a nakonec naštvaný. Jak je možné, že žije celý život v takovémhle světě, aniž by o tom věděl? Ale pak se Alex podíval na své vlastní zkušenosti a začalo mu to dávat smysl. Bylo to přitažlivé; dosud vnímal sám sebe jako nezajímavého, velmi průměrného muže. Nyní si však uvědomil, že je přeživší. Je součástí týmu outsiderů, kteří navzdory nepřízni osudu bojují se zlými silami. Alex může být hrdinou, jemuž se stala křivda a mstí se. Tohle pro něj byla mnohem přitažlivější verze sebe samého než jeho předchozí realita.

Potom už toho Alex moc nenamluvil. Číhal. Jeho účet se stejně jako účty milionů dalších lidí na online platformách jevil nečinný, protože jen pozoroval, poslouchal a vstřebával. Viděl šestibodové vlákno s názvem „Proč podporuji legalizaci znásilnění“. Z příspěvků v tomto vlákně byl zprvu zmatený a trochu ohromený. Byly však přesvědčivé. Používaly fakta a příklady z historie, aby podpořily svůj názor. Bylo to lákavé: svět, ve kterém za nic nemohl, ve kterém byl ublíženým mučedníkem, nikoli privilegovaným ztroskotancem, jak ho podle jeho mínění vykreslovala společnost. Především to však byla komunita. Ano, některé příspěvky zacházely do extrému, některé odpovědi byly nepřátelské a zlé. Ale chovali se tam k němu jako k sobě rovnému. Byl jejich druhem ve zbrani proti světu nenávidícímu muže, který vykreslovali. Byl jedním z nich, měl něco, v co mohl věřit, a nepřítele, proti němuž mohl bojovat. Postupem času bylo stále snazší vidět, že ženy jsou skutečně nepřítel. Když se ho zmocnily pochybnosti, zprávy, které četl, mu připomněly, že ho záměrně zaslepilo ženské spiknutí, jež má za cíl udržet muže v poslušnosti a pasivitě. Byl lstí donucen k tomu, aby se nechal utlačovat a diskriminovat. Existují tisíce mužů, kteří věří v totéž. Rychle se stával členem dalších a dalších fór a přidával se k facebookovým skupinám a soukromým chatovacím místnostem, sledoval na YouTube jedno video za druhým a dozvídal se toho stále víc. Každý den narážel na stovky příspěvků podobných tomuto: „Nenávidím všechny ženy. Je to úplná spodina. Pokud jsi žena a náhodou si to čteš – nenávidím tě, ty zasraná kurvo.“ Nebo: „Ženy jsou nechutní, odporní paraziti.“ Čím víc toho viděl, tím méně extrémní mu to připadalo. Nakonec pro něj ty myšlenky začaly být normální. A já jsem to všechno sledovala jeho očima a bylo mi fyzicky zle.

V polovině 90. let minulého století, dlouho před nástupem seznamovacích aplikací, Facebooku, či dokonce MySpace, založila mladá Kanaďanka známá jen jako Alana jednoduchou webovou stránku.

Alaně bylo kolem pětadvaceti a snažila se najít lásku. Zraňovaná vtipy o „osamělé panně“ a přesvědčená, že nemůže být jediná, kdo se takhle cítí, založila e-mailingový seznam a začala zveřejňovat články na webové stránce, kterou nazvala Alanaʼs Involuntary Celibacy Project, Alanin projekt nedobrovolného celibátu.

Ten se postupem času rozrostl v malou a obecně prospěšnou online komunitu, kde se muži a ženy mohli podělit o své obavy, frustrace a pocit neštěstí.

Postupně se Alaně začalo více dařit v seznamování a vzdálila se komunitě, již založila, protože se už nechtěla soustředit na svůj dřívější nedostatek úspěchů v lásce.

O více než dvacet let později se malý projekt, který Alana nazvala „invcels“ (složenina ze slov „involuntarily celibate“, nedobrovolně žijící v celibátu), proměnil v něco zcela jiného. To, co začalo jako malá podpůrná skupina, zmutovalo ve svět připomínající noční můru, obývaný – tak to alespoň naznačuje velká část jeho obsahu – muži, kteří nenávidí ženy. Alana později řekla novináři listu The Guardian: „Je to jako být vědcem, který přišel na štěpnou jadernou reakci, a pak zjistí, že se používá jako válečná zbraň.“1

Komunita, jež je nyní známá jako „incelové“, se skládá z rozsáhlé sítě webových stránek, blogů, fór, podcastů, kanálů na YouTube a chatovacích místností. Růst tohoto hnutí se částečně kryl s rozšířením používání internetu, ale výraznou expanzi zaznamenal také v posledních pěti až deseti letech, a to souběžně s podobným nárůstem popularity a zviditelněním progresivního feministického hnutí, zejména v Evropě a Severní Americe. Tato subkultura incelů, podobná hydře a téměř kultovní ve svém vývoji v prudce mizogynní ideologii, zplodila detailní, často klamný a agresivně protifeministický světonázor.

Noví členové se dostávají do komunity incelů různými způsoby. Někteří na ni narazí při hledání odpovědí na životní problémy nebo pocit osamělosti. Jiní do ní volně přejdou z jiných oblastí internetu, jako jsou obecnější diskusní fóra či webové stránky. Další k ní dotlačí algoritmy video platforem, jako je YouTube, doporučující obsah související s incely, i když ho uživatel nehledal. Někteří jsou do ní vtaženi zlověstnějšími způsoby, kdy jsou postupně připravováni příspěvky v soukromých herních chatovacích místnostech nebo na fórech navštěvovaných dospívajícími chlapci. Na některé z těchto cest se podrobněji podíváme později. Ale ať už komunitu incelů najdete jakkoli, vaše prvotní zasvěcení – podobně jako u mnoha dalších společenství v rámci manosféry – spočívá ve spolknutí „červené pilulky“.

Tento termín, vypůjčený z kultovního filmu Matrix, odkazuje na scénu, v níž hlavní hrdina Neo dostane možnost zvolit si mezi modrou pilulkou, která mu umožní i nadále vidět okolní svět tak, jak ho vždycky viděl, nebo pilulkou červenou, jež náhle změní jeho úhel pohledu a on tak bude moci spatřit „Matrix“, takže si uvědomí, že nic v jeho světě není takové, jak si myslel. Ironií zůstává, že mi po napsání této knihy připadá, jako bych si červenou pilulku vzala i já sama. Jakmile zjistíte, že existují statisíce lidí, kteří opovrhují ženami do té míry, že mnozí z nich věří, že bychom měly být všechny vyhubeny, už se toho vědomí nikdy nezbavíte.

Incelové používají metaforu červené pilulky, aby popsali okamžik, kdy muži spadnou klapky z očí a on si najednou uvědomí, že mu všichni celý život lhali. Byl nucen uvěřit, že svět funguje v jeho prospěch, ale ve skutečnosti se staví beznadějně proti němu. Všechno, od naší vlády až po širší společnost, je navrženo tak, aby to podporovalo ženy na úkor mužů. Mýtus o privilegovanosti mužů udržuje při životě rozsáhlé feministické spiknutí. Incelové tento svět nenávidící muže označují slovem „gynekokracie“, důmyslný systém, jehož cílem je udržet muže (skutečné oběti útlaku) na jejich podřízeném místě, aniž by si toho vůbec všimli.

Metafora „červené pilulky“ představuje mocný a dramatický způsob, jak předávat ideologii, a je okamžitě přitažlivá pro ty, kdo v sobě přechovávají jakoukoli zášť či křivdu. Přišli jste o práci? Co může být lákavější než zcela nový pohled na svět, v němž to není vaše vina: jen jste se stali obětí žen a menšin, které si pro sebe uchvátily moc. Dostali jste kopačky nebo jste se rozvedli? Ta prolhaná mrcha je součástí mnohem rozsáhlejšího útoku na vás a další muže, jako jste vy. Jste naštvaní, že podle všeho nemáte štěstí v lásce? Není to vámi, může za to ona. Vlastně každá „ona“.

Někdy se jedná o individuální stížnosti, ale mnohé z nich čerpají z širších forem neduhu, který obzvlášť postihuje muže a chlapce. Rozrůstající se feministické hnutí je často vnímáno jako hrozba. To, že se naše současná společnost zaměřuje na rovnoprávnost, je antifeministy záměrně interpretováno a vykreslováno jako kritika všech mužů a komunity zkoumané v této knize šíří myšlenku, že už neexistuje žádný přijatelný způsob, jak být mužný. V nejednom „dobrém“ muži a chlapci to může vyvolat pocit nespravedlnosti a útoku, což je podněcuje k bezmyšlenkovité obranné reakci. A když si připadáte v defenzivě, první místo, kam chcete utéct, je to, kde vám řeknou, že za nic nemůžete. Manosféra jde ještě o krok dál: zcela vyvrací narativ o privilegovaných a obětech. Říká mužům, že trpí, a obviňuje z toho ženy.

Mnoho mužů samozřejmě trpí, a to hluboce. Muži páchají přibližně třikrát více sebevražd než ženy; u mužů je mnohem menší pravděpodobnost než u žen, že se jim dostane podpory při problémech s duševním zdravím; a jsou to zejména muži, na koho tvrdě doléhají takové věci, jako je nezaměstnanost a úrazy na pracovišti – ve světě, který je učí, že je jejich povinností a úlohou být živitelem a ochráncem.

Zde vidíme podstatu samotné manosféry – její složitost a srdceryvnou ironii. Jak zjistíme, tato rozsáhlá síť komunit zahrnuje skupiny, jež to myslí dobře a zabývají se skutečnými problémy mužů, nikoliv jen takové, které záměrně a systémově podporují fyzické a sexuální násilí vůči ženám. Její přívrženci sahají od naivních teenagerů po obhájce znásilnění, od zranitelných samotářů po agresivní mizogyny, od nenásilných ideologů po truchlící otce, od těch, kdo obtěžují ženy online, až po offline stalkery, od hlasitých propagandistů až po pachatele fyzického týrání. Je jasné, že stejnou nálepku nebo zacházení si nezaslouží každý jednotlivec pohybující se v tomto prostoru. Ve skutečnosti může existovat velká kohorta mužů a chlapců, kteří zoufale potřebují podporu. Je proto paradoxní, že skupina na jednom konci tohoto spektra je zodpovědná za páchání těch největších škod na skupině na konci druhém. Ti, kdo nejintenzivněji posilují rigidní a patriarchální genderové stereotypy, dusí ty, kdo jim nejvíce potřebují uniknout.

Povrchní analýzy komunit incelů se snažily naznačovat, že nejzásadnějším faktorem, jenž k nim pohání nové rekruty, je společenská třída: že jde o nemajetné bílé chlapce, kteří pokulhávají za ostatními. Jiné zase tvrdily, že jde o specifickou reakci na měnící se trhy práce, protože manuálních zaměstnání je čím dál méně a stále větší počet žen získává významnější pozice. Za dobu, již jsem strávila ponořená do těchto rozhovorů a internetových diskusí, mi však začalo být zřejmé, že socioekonomický původ incelů je příliš různorodý, než aby se zcela potvrdila jedna či druhá teorie. Členská základna v těchto skupinách sahá od dělníků rozzlobených na přistěhovalce, že je „vytlačují“ z pracovních míst a z ložnic, až po vysoce privilegované absolventy soukromých škol, kteří se vztekají, že je napadáno jejich „oprávněné“ místo na vrcholu politického potravního řetězce.

Tím, co mají podle všeho společné, je touha někam patřit. A tuto potřebu vrchovatou měrou naplňuje komunita, jež vyniká v předávání pocitu kmenové sounáležitosti. Existuje snad nějaký lepší způsob, jak přilákat nové rekruty a odrazit kritiku, než vypůjčit si příběh o vzniku, který okamžitě přisoudí všem přívržencům roli hrdinských vizionářů odsouzených k záhubě a všechny kritiky či nevěřící označí buď za politováníhodné ignoranty, nebo jako součást samotného utlačovatelského systému? (Skutečnost, že trilogii Matrix vytvořily dvě transgender ženy nebo že by se její drsné ženské postavy vzbouřily proti mizogynní ideologii jakékoli komunity v rámci manosféry, je ironií, která incelům zjevně zcela uniká.)

Základní princip spolknutí červené pilulky tvoří jádro téměř všech hlavních skupin manosféry, jimiž se budeme v této knize zabývat, včetně pickup artists (umělců v balení žen), takzvaných aktivistů za práva mužů a Men Going Their Own Way, tedy mužů jdoucích svou vlastní cestou (MGTOW). Je to však výchozí bod, z nějž se různé komunity vydávají dramaticky odlišnými cestami. Incelové se soustředí především na horečnou posedlost sexem a vztek, že je jim „odpírán“. Ano, jedná se o komunitu desítek tisíc mužů, kteří tvrdí, že jim svět (a zejména jednotlivé ženy) upírá životně důležité lidské právo s někým si vrznout. Překvapivě se zdá, že během tisícovek rozhovorů a nekonečných hodin strávených probíráním jejich skrovného sexuálního života a také dlouhých tirád na téma, že ženy jsou zlé, polozvířecí nádoby, jako by tyto muže nikdy nenapadlo, že by jejich nenávist k ženám mohla souviset s jejich nedostatečnými milostnými úspěchy. Naznačit něco takového je na mnoha fórech incelů ve skutečnosti dokonce přestupek, za který z nich můžete být vykázáni. Incelové se místo toho vidí jako nevinné a tragické oběti a vykreslují živý portrét bezútěšné společnosti, jež se nezvratně staví proti nim.

Tim Squirrell, vědec zabývající se zkoumáním sociálních interakcí v online komunitách, říká:

První věc, které si všimnete, když se podíváte na fórum incelů, je směsice beznaděje a vzteku. Tito lidé se upřímně nenávidí a litují, ale zároveň (a téměř paradoxně) cítí spravedlivý hněv a zadostiučinění, že vidí svět takový, jaký skutečně je, i když se nacházejí na samém jeho dně. Ten pocit absolutní jistoty, že mají pravdu, jde ruku v ruce s faktem, že se nemýlí, pokud jde o jejich vlastní utrpení, a to je silný a podivný koktejl.

Navštivte jakoukoli webovou stránku incelů a rychle vám začnou vštěpovat tento světonázor, budou vás tlačit k tomu, abyste přijali myšlenku, že nepřítelem jsou prázdné, sebestředné, chamtivé, promiskuitní ženy.

Ženy prý neustále touží po sexu, ale spí jen s těmi nejpřitažlivějšími muži. Incelové jsou posedlí takzvanou teorií 80 : 20, podle které si 20 procent nejatraktivnějších mužů v naší společnosti užívá 80 procent sexu. Lamentují, že „sexuální trh“ je brutálně hierarchizovaný, přičemž ho mají zcela pod kontrolou ženy. Domnívají se, že ženy při výběru sexuálních partnerů mnohem více upřednostňují vzhled před povahou či jinými atributy a že každý muž, který má tu smůlu, že se narodil ošklivý, malý, plešatý, s jinou než bílou barvou pleti, s pupínky nebo řadou jiných d omnělých nedokonalostí, je odsouzený k doživotní nespravedlivé sexuální frustraci.

Mladé ženy jsou obviňovány také z toho, že si užívají ohromné množství sexu s extrémně atraktivními muži, ale později se usadí s někým méně přitažlivým, koho ve skutečnosti nemilují, ale bezohledně ho využívají jako prostředek finanční podpory. Tito muži (někdy označovaní jako „beta cucks“, tedy „beta podpantofláci“) jsou litováni, protože jsou nuceni utrácet všechny peníze za ženu, která už přišla o panenství a která je vyčerpaná, opotřebovaná a sexuálně bezcenná, i když se občas uráčí dovolit svému muži, aby se s ní vyspal. Incelové říkají této údajné ženské sexuální strategii „alpha fucks, beta bucks“, tedy „alfa šuká, beta platí“.

Tělesné nedostatky, jež si incelové sami přisuzují, jsou vnímány tak konkrétně, že se z nich zrodilo velké množství subkultur včetně „heightcels“ (nepřijatelně malí), „gingercels“ (příliš zrzaví), „baldcels“ (nenávratně plešatí), „skullcels“ (se špatnou strukturou obličejových kostí), či dokonce „wristcels“ (s obvodem zápěstí 16,5 cm nebo méně). Incelové se také rigidně drží určitých rasistických stereotypů s výrazy jako „currycel“, „blackcel“, „ricecel“ a „ethnicel“, označujícími muže asijského, černošského nebo indického původu, který podle nich negativně ovlivňuje jejich milostné vyhlídky.

Náhodný pozorovatel by se mohl domnívat, že tyto poslední termíny vypovídají o perspektivě jdoucí napříč jednotlivými částmi komunity incelů, o překvapivě jemných rozdílech ve vnímání rasové diskriminace v rámci obecněji bigotní skupiny. Ve skutečnosti však (přestože existuje malý počet incelů z etnických menšin, kteří popisují své interakce se ženami, o nichž se domnívají, že je zavrhly v důsledku jejich barvy pleti) tyto nálepky, často používané příslušníky bělošské komunity, ztělesňují rasistické domněnky o podřadnosti mužů jiné než bílé barvy pleti, které přesně zapadají do rozsáhlejšího spektra rasistických prvků ideologie incelů a širší manosféry. Vztek incelů se například ve velké míře zaměřuje na opovážlivost bílých žen chodit s barevnými muži, jež mnozí incelové považují za méněcenné. Ve skutečnosti se zdá, že většinu této komunity tvoří především heterosexuální, bílí, vzdělaní příslušníci střední třídy.

Dr. Lisa Sugiura, docentka kriminologie a kyberkriminality na Portsmouthské univerzitě, vysvětluje:

Stojí za to podívat se na historii a počátky (manosféry). Pokud se vrátíte až k raným usenetovým skupinám z devadesátých let minulého století a zamyslíte se nad demografickým složením jejich uživatelů, jsou to převážně vzdělaní, technicky zdatní běloši. A byla tam domněnka, že jde o jejich prostor, že ten prostor patří jim, což je další věc, o níž stojí za to přemýšlet, když uvažujeme o manosféře a její jedovatosti – „nárokují si to, co jim právem patří“ –, a toto demografické složení se ve skutečnosti nezměnilo. (Podobá se tomu) co jsme viděli před lety, pokud jde o rasu a pohlaví – jsou to opravdu bílí muži ze Západu – a pokud jde o vzdělání: jedná se především o vyspělé země, tedy USA a Kanadu, Austrálii a Velkou Británii. A prostřednictvím dat, která zkoumám, zjišťuji, že se to pojí s alternativní pravicí; je to o nadřazenosti bílé rasy a objevuje se tu také velmi pohrdavá rétorika vůči černochům a Asiatům, z čehož lze usoudit, že se jedná o převážně bělošský prostor.

Je také tvořený téměř výhradně muži. Podle incelů je genderová předpojatost sexuálního trhu tak pokřivená, že prakticky každá žena v naší společnosti, byť sebevíc nepřitažlivá, vždycky dokáže najít někoho, kdo se s ní bude chtít vyspat. Podle jejich logiky je tedy téměř nemožné, aby byla incelem žena, což vedlo k tomu, že se dnešní komunity incelů skládají téměř výlučně z mužů. (Skutečnost, že samotný termín vymyslela bisexuální žena, je smutnou připomínkou toho, jak absurdně omezené začaly názory incelů posléze být.)

Zmínka dr. Sugiuraové o úzkém provázání manosféry s takzvanou alternativní pravicí je zásadní pro pochopení obou těchto skupin. Nejasně definovaný pojem „alternativní pravice“ označuje síť volně propojených hnutí, vůdců, online komunit a uskupení obecně považovaných za představitele názorů krajní pravice, bělošských nacionalistů či bělošských supremacistů. Southern Poverty Law Center (přední americká nezisková organizace bojující za občanská práva) označila mnoho skupin spojených s tímto termínem jako nenávistné. Řada jejich členů byla zastoupena na dnes již nechvalně proslulém shromáždění „Unite the Right“, „Spojte pravici“, v Charlottesville ve Virginii v roce 2017, kde bělošští supremacisté pochodovali s hořícími pochodněmi a nacistickými symboly v rukou a skandovali rasistická a antisemitská hesla. Následné násilnosti vyvrcholily tím, že James Alex Fields mladší, který se sám označil za bělošského supremacistu, úmyslně najel vozem do davu protestujících proti jejich shromáždění, zabil mladou ženu Heather Heyerovou a zranil téměř čtyřicet dalších lidí.

Stejně jako manosféra i alternativní pravice sdružuje různé skupiny, jež byly až donedávna považované za extrémní, okrajová hnutí, ale do jisté míry se sloučily pod zastřešením této nálepky. Stejně jako manosféra i toto hnutí dává dohromady různé komunity, z nichž mnohé vznikly online. Termín „alternativní pravice“ získal popularitu na internetových diskusích a fórech, jako je 4chan, anglickojazyčný imageboard, kde uživatelé zveřejňují obvykle anonymní příspěvky a účastní se dlouhých, podrobných konverzací. Stejně jako manosféra se i alternativní pravice vyžívá v tom, že maskuje jedovatou, agresivní a bigotní ideologii zástěrkou „ironie“, sarkasmu a záměrných provokací. Organizace Southern Poverty Law Center popisuje, jak „chaotická“ internetová fóra umožnila myšlenkám bělošských nacionalistů, „zejména pak přesvědčení, že bělošská identita čelí útoku multikulturalismu a politické korektnosti“, „vzkvétat pod závratnými vrstvami toxické ironie“. A stejně jako manosféra i alternativní pravice prodává privilegované skupině (bělochům) útěšnou myšlenku, že to jsou oni, kdo čelí diskriminaci, nikoli ti, kdo jsou doopravdy vystaveni předsudkům (barevní a přistěhovalci), kteří jsou vykreslováni jako skuteční utlačovatelé.

O alternativní pravici, a zejména o tom, jak souvisí se vzestupem Donalda Trumpa, toho už bylo napsáno hodně. Avšak hluboce mizogynní názory, jež se v tomto hnutí vyskytují a jejichž role v mnoha jeho základních principech zůstávají často přehlíženy a nezaznamenány. Stejným způsobem jsou v komentářích často opomíjeny rasistické prvky hnutí incelů, což naznačuje, že se jedná o výhradně mizogynní, sexem posedlou komunitu. Ti, kdo píší o kterémkoli z obou uskupení, se také jen zřídkakdy pozastaví, aby se zaměřili na extrémní a někdy i agresivně heteronormativní rámec jejich světonázoru postaveného na myšlence, že všichni muži jsou (nebo by měli být) heterosexuální a všechny ženy existují čistě jako sexuální nádoby, jež mají sloužit buď k uspokojování mužů nebo k rození (bílých) dětí. To může být vyjádřeno různými způsoby (od úplného vyloučení LGBT lidí z mnoha komunit incelů až po obhajobu vraždění homosexuálů jejich shozením z budov, jak se to děje na některých fórech alternativní pravice), ale je to mnohem významnější rys těchto skupin, než by se mohlo zdát, protože je často opomíjený. Kořeny komunit manosféry a bělošského supremacismu tkví ve sdíleném přesvědčení, že základním, posvátným úkolem muže je mít sex, rozmnožovat se a dominovat. Moc a kontrola jsou tedy pro obě ideologie zcela zásadní. Klíčová je představa bílého muže jako heterosexuální, stereotypně maskulinní a naprosto všemocné postavy, jež ironicky ztělesňuje jak beznadějně dusivý společenský standard, který pohání mnoho mužů k tomu, aby se do těchto komunit vůbec zapojili, tak domnělé řešení, k němuž jsou stále extrémnějšími způsoby vedeni. V obou případech je tedy realita mnohem složitější, než by se mohlo z povrchních zpráv zdát, a absence pohledu vedoucího napříč má za následek běžnou neschopnost rozpoznat komplexní, propustný a symbiotický vztah mezi oběma komunitami online.

Jednoduchý příklad toho, jak to vypadá v praxi? Když Fields mladší vjel do davu v Charlottesville, skandoval stejná tři slova, stále dokola: „Bílá šaría teď.“2 Přestože termín „bílá šaría“ vznikl jako satirický mem, který vytvořil bělošský supremacista, ujal se napříč webovými stránkami alternativní pravice. V jediném pojmu se zde mísí rasistické, islamofobní, antisemitské, mizogynní a heteronormativní hodnoty alternativní pravice. Stručně řečeno, „bílá šaría“ je argument, že by běloši měli přijmout svou vlastní verzi toho, co vnímají jako islámskou praxi zotročování žen. Cílem by bylo odstranit sexuální autonomii bělošských žen a donutit je (brutálním znásilňováním a zotročením), aby se staly „továrnami na děti“. To by bělošským supremacistům umožnilo zajistit „čistotu“ jejich rasy a vytvořit dostatek nových rekrutů pro jejich záměr svrhnout invazivní hordy imigrantů a tyranii zkorumpovaných židovských sil, o nichž se domnívají, že mají nad vším kontrolu a ovládají naši společnost. „Naši muži potřebují harémy a příslušnice těchto harémů musí být továrnami na děti,“ napsal Sacco Vandal, bělošský supremacista, kterému se připisuje autorství tohoto memu.3

Násilí a zneužívání barevných žen jdou ruku v ruce s touto mizogynní doktrínou; zatímco bělošští supremacisté z řad alternativní pravice sní o tom, že přimějí bílé ženy, aby plodily budoucí občany jejich etnostátu, stejně tak fantazírují o tom, že upřou reprodukční autonomii ženám jiných ras, jež by naopak nutili k potratům.

Pokud vám to všechno připadá absurdní, vezměte v úvahu, že jistý muž byl ve jménu této ideologie připraven uskutečnit akt masového násilí a vraždy, když jedné noci pochodoval spolu se stovkami dalších, kdo skandovali dotyčnou frázi. I když to začalo jako nechutný vtip, pro mnoho stoupenců myšlení alternativní pravice se z toho stala smrtelně vážná věc.

Když s někým mluvíte o manosféře nebo alternativní pravici, často vám řekne, ať to neberete příliš vážně. Ale kdo to sdělí obyvatelům internetu, kteří nevidí tu ironii, nebo jim nedochází ten takzvaný humor? Jen se zeptejte rodičů Heather Heyerové, jestli si myslí, že je to všechno jenom neškodný vtip.

Tím nechci naznačovat, že alternativní pravice a manosféra jsou vždy v souladu, nebo že členové jedné z nich musí být nutně součástí té druhé. Nerozpoznáme-li však složité souvislosti mezi nimi nebo budeme-li přehlížet rasismus, jenž je manosféře neodmyslitelně vlastní, a mizogynii ukotvenou v alternativní pravici, budeme vyprávět jen polovinu příběhu.

Vezměme si například dva dospívající chlapce, kteří byli v červnu 2019 uvězněni v Londýně poté, co sepsali trestnou propagandu vybízející k teroristickým útokům a zveřejnili ji na internetu. Titulky napříč médii se o nich vyjadřovaly jako o „neonacistech“ nebo „krajně pravicových extremistech“. Žádný titulek se nezmínil o mizogynním extremismu. Přesto jejich internetová kampaň opakovaně podněcovala ke znásilnění jako trestu pro ženy. Byli posedlí sňatkem prince Harryho s Meghan Markleovou, napsali o něm, že je „zrádce rasy“, a tvrdili, že bílé ženy, které chodí s muži jiné barvy pleti, by měly být oběšeny. Státní zástupce řekl soudu, že jeden z chlapců vedl „extrémně násilnický a agresivně mizogynní“ blog vybízející ke znásilňování, mučení a vraždám žen.4 Tohle se však v novinových titulcích neobjevilo.

Squirrell poznamenává, že mnoho dalších online komunit, často zahrnujících osobnosti z alternativní pravice, má tendenci zesměšňovat a nenávidět incely a vykreslovat je jako slabé a trapné smolaře. Říká však, že se v mnohém překrývají. Jako příklad mohou posloužit podobnosti v omezeném slovníku těchto uskupení: „Řada výrazů, které si v posledních několika letech osvojila reakční pravice, ve skutečnosti vzešla z komunity incelů. Mají nesmírný kulturní vliv, i když nejsou politicky začleněni.“

Žargon používaný komunitou incelů je ve skutečnosti tak rozsáhlý, že nezasvěcený člověk zvenčí, jenž náhodou narazí na jedno z milionů jejích konverzačních vláken, může mít problém vůbec rozluštit, o co jde. Když jsme s Alexem začali zkoumat svět incelů, musela jsem si na jednom fóru vyhledat slovníček pojmů, k němuž bych se mohla vracet, pomalu jsem luštila konverzace, jež jsem četla slovo od slova, a s každým novým pojmem, který jsem objevila, mi srdce klesalo stále níž. Začalo mi docházet, že incelové si musí vytvořit svůj vlastní jazyk, protože zkrátka neexistují slova, jež by vyjadřovala extrémnost mnoha pojmů, které každodenně používají. Například „Roastie“ označuje ženu, jež měla „příliš mnoho“ sexu, aby se tak naznačilo, že to deformuje její stydké pysky, až připomínají hovězí pečeni. „Foid“ je zkrácená verze výrazu „female humanoid“, ženský humanoid, který incelové používají pro ženy, protože slovo „žena“ vyvolává příliš velký dojem lidskosti. Termín „Rapecel“ (na internetu se vyskytuje nechutně často, a to až do té míry, že zplodil vlastní fóra a diskusní skupiny) označuje incela, jenž se prostě uchýlí ke znásilnění, aby „vyřešil“ svou sexuální frustraci. Vytvoření jediného odtažitého slova, které to popisuje, nějak způsobí, že to vypadá jako normální, dokonce všední pojem. Tato exkluzivní terminologie hraje důležitou roli při posilování tajného vzrušení z příslušnosti ke komunitě, již její přívrženci vnímají jako nadřazenou a pevně semknutou, což zvyšuje přitažlivost tohoto uskupení pro potenciální rekruty.

Nejsmutnější a nejznepokojivější částí roku, který jsem strávila tím, že jsem se v přestrojení za osamělého Alexe brodila internetovými fóry incelů, bylo to, jak odlišně na mě různá vlákna působila ke konci. V prvních dnech a týdnech jsem v noci často nemohla spát, neboť mě pronásledovaly barvitě líčené nechutnosti, o nichž jsem četla. Nezřídka jsem sebou trhla, když jsem si pečlivě překládala ty počáteční příspěvky a docházel mi jejich násilnický význam skrývající se za žargonem, kterému jsem pomalu začínala rozumět. Ale časem jsem se ke slovníčku vracela stále řidčeji. Zvykla jsem si na to, že se o ženách mluví jako o foidkách, sotva jsem zaregistrovala podněcování k mizogynním masakrům, přeskakovala jsem příspěvky o znásilněních, protože byly prostě tak běžné. Nakonec jsem si jednoho dne přečetla příspěvek o tom, jak vystavit foidku násilí, které si zaslouží, aby z vás neudělala podpantofláka, a uvědomila jsem si, že rozumím každému slovu. Stručně řečeno jsem si na to zvykla. Nebo spíš Alex si zvykl.

Pocit srozumitelného pohledu na svět a společného jazyka může být velmi přitažlivý pro ty, kdo mají extrémní předsudky, ale nedokážou je vyjádřit offline při rozhovorech tváří v tvář, varuje dr. Sugiura, která studovala incely a další komunity manosféry. Tyto formy nenávisti, jak poznamenává, existovaly dávno před nástupem internetu, ale:

Online komunity a virtuální platformy poskytují těmto myšlenkám prostředí, kde se mohou zformovat, uchytit a šířit. Pokud lidé tyto názory už zastávali a neměli nutně pocit, že by o nich mohli mluvit osobně, nyní nacházejí nový způsob, jak to udělat. Další (kteří) smýšlejí podobně, jim mohou dát podporu a potvrzení, což napomáhá jejich šíření. Je to prostě nenávistné hnutí, jež bylo dříve roztříštěné, ale technologie umožňuje jeho stoupencům spojit se, promísit, vzkvétat, najít další příznivce – což je také jeho náborová a radikalizační část. Právě díky technologii dokážou tyto myšlenky růst exponenciálním způsobem.

Téměř všichni incelové vycházejí z představy o feministickém spiknutí a hluboce zmanipulovaném sexuálním trhu, který je nepřátelský vůči mužům. Jakmile však dojde na rozhodování o nejlepším řešení této situace, dělí se na různé frakce. Někteří se domnívají, že mohou překonat svůj celibát („vystoupit“), nebo alespoň zlepšit svou situaci tím, že budou zuřivě pracovat na zdokonalení svého vzhledu. To je v této komunitě běžně známo jako „looksmaxing“ a tato praxe dala vzniknout obrovskému množství fór, jež se věnují sdílení tipů, jak na to. Na webu najdete vlákna s tisíci příspěvky, v nichž muži uveřejňují své fotografie, plačtivě žádají druhé o „hodnocení“ od jedničky do desítky a prosí o rady, jak vytěžit co nejvíc ze svého vzhledu, nebo se ptají: „Už je po všem?“

Odpovědi jsou prazvláštní směsicí brutální upřímnosti, krutého výsměchu a soucitné podpory. Sahají od bratrského povzbuzování a rad, jak pečovat o svůj zevnějšek, až po jedovaté urážky a doporučení, ať to dotyčný úplně vzdá. Zdá se, že někteří incelové vnímají svůj online svět jako skutečnou komunitu, která je sjednocená ve společném boji. Jiní v něm vidí příležitost, jak co nejvíce ublížit jiným mužům, možná aby tím zmírnili svou vlastní bolest. Znovu mi to připomíná, že toto společenství není homogenní.

Jedna velká podskupina této komunity se zaměřuje na tělesné cvičení jako způsob, jak zlepšit svůj vzhled (muži, kteří se mu věnují, jsou známí jako „gymcelové“), existují však i extrémnější trendy se značným počtem stoupenců, jež podporují vše od „mewingu“ (procvičování čelistí, o němž se incelové domnívají, že změní stavbu obličejových kostí k lepšímu) až po plastické operace, lebeční implantáty a prodlužování penisu. Taková extrémní opatření jsou připomínkou čirého zoufalství a sebenenávisti některých mužů, kteří se identifikují jako incelové. Jsou také neúprosným odrazem toho, jak málo alternativních možností pro sebe tito muži vidí v okolním světě.

Další skupina incelů (zdaleka nejpočetnější ze všech, zahrnující asi 90 procent celé komunity, pokud lze věřit internímu průzkumu jednoho fóra) se běžně označuje jako „blackpillers“ nebo „blackpills“, tedy ti, kdo spolkli černou pilulku. Tato skupina zastává více poraženecký názor a věří, že společenská a genetická loterie je tak pevně daná, že je jejich vlastní nedostatky odsuzují k životu ve znamení naprostého neúspěchu a celibátu, které ani sebevětší snahy o sebezdokonalení nemohou zmírnit. Tyto skupiny se uchylují k zuřivému spílání na adresu nespravedlnosti těch, kdo nejsou incely (lidí, jimž říkají „normies“, normálové), sobectví těch nejpřitažlivějších mužů („Chads“), povrchnosti krásných žen („Stacys“) a promiskuity méně atraktivních žen, které jsou přesto schopné přitahovat sexuální partnery („Beckys“). Tito muži často dlouze diskutují o sebevraždě a opatřují své příspěvky tagy označujícími materiál, jenž bude pravděpodobně podněcovat čtenáře k tomu, aby si sami sáhli na život. Používají přitom specifické výrazy jako symboly pro sebevraždu a často se navzájem hecují, aby ji spáchali. V mnoha případech se očividně jedná o muže, kteří zoufale potřebují pomoc.

V takových vláknech skutečně cítíte rozpory uvnitř komunity: zranitelní, nešťastní muži se mísí s jedinci odhodlanými napáchat co největší škody. Sledujete, jak se lidé, kteří naléhavě potřebují podporu v oblasti duševního zdraví a kteří byli nějakým způsobem vtaženi do tohoto víru mizogynie, setkávají s jedovatostí, výsměchem a naváděním k sebepoškozování ze strany jiných mužů, jež vzrušuje nenávist na internetu.

Když jeden z uživatelů napíše na fórum incelů příspěvek, ve kterém žádá o „nejlepší místo, kam se střelit, abyste měli zaručeno, že zemřete“, objeví se asi sedmdesát odpovědí, z nichž naprostá většina ho bude povzbuzovat a dávat mu chladné, technické rady.

Snad nejvíce znepokojivé jsou časté příspěvky, kdy na vás ze stránky přímo vybuchuje agresivní mizogynie, od barvitých fantazií o znásilňování a vraždění žen až po vlákna, v nichž se uživatelé diskusních fór navzájem provokují k uskutečnění „vzpoury incelů“, „beta povstání“ nebo „dne odplaty“ – což je zvrácená představa, jak muži žijící v nedobrovolném celibátu potrestají svět tím, že provedou krvavé masakry žen, jež je týrají, a Chadů, kteří si nespravedlivě uzurpují „sexuální trh“ jen pro sebe. „Všechny ženy si zaslouží naši totální nenávist,“ píše jeden z uživatelů.

Zdá se, že logika incelů odhaluje beznadějný rozpor: ženy jsou zatracovány za to, že spí s muži, a zároveň i za to, že s nimi spát odmítají. Jistý uživatel například popisuje ženy jako „chamtivé sobecké děvky posedlé zlem, které brání slušným, tvrdě pracujícím mužům naplnit svůj biologický účel“.

Všechno však začne být jasnější, když se na to podíváme optikou nejzákladnějšího názoru incelů. V té nejjednodušší podobě vypadá takto: jestliže sexuální autonomie poskytla ženám podlou a tyranskou kontrolu nad životy mužů, je kořenem veškerého mužského utrpení osvobození žen. Očividným lékem je tudíž vzít ženám svobodu a nezávislost a použít k tomu specificky sexuální prostředky (jako je znásilnění a sexuální otroctví). Jinými slovy, problém není v tom, že ženy mají sex, ale v tom, že ženy mají možnost vybrat si, s kým ho budou mít.

Jakmile pochopíme toto, řada opakujících se názorů incelů nám začne být mrazivě jasná, jak je zas a znovu dokládají nesčetné blogy, diskusní fóra a videa na YouTube.

Zaprvé je tu představa, že ženy jsou odlidštěné objekty: podlidé, kteří jsou buď příliš zlí nebo příliš hloupí na to, aby si zasloužili rozhodovat o vlastním životě a těle. Tato myšlenka podporuje naprosté odtržení od představy ženy jako člověka schopného trpět, truchlit, užívat si sexuální rozkoše nebo činit racionální rozhodnutí. Toto odlidštění je zásadní pro ospravedlnění dalších fantazií incelů, jako je povinné přerozdělování sexu, držení žen jako sexuálních otrokyň nebo rozsáhlé masakrování žen a dívek.

Vlákno s názvem „Měly by být ženy považovány za lidi?“ se těší dlouhé debatě, která většinou dospěje k závěru, že nikoli. Jde o běžné diskusní téma. „Ženy nedokážou nic cítit,“ píše jeden uživatel, „všechny ženy jsou kurvy.“ V konverzaci o tom, zda by ženy měly mít zákonná práva, další uživatel píše: „Stěží je považuju za živé tělo, natož aby měly mít nárok na lidská práva.“

Je ironií, že se zděšeně probojovávám spoustami vláken zabývajících se myšlenkou, že ženy jsou robotické a bezcitné. V diskusích jsme zaměnitelné se sexuálními roboty, což by podle mnohých incelů mohlo představovat řešení jejich problémů. „Můžeme je legálně bít a mučit. Jsem super nadšený,“ píše jeden člen fóra.

Zadruhé, tato představa žen jako prázdných sexuálních nádob bez práva na sexuální autonomii přirozeně vede k horečné posedlosti sexuálním násilím, jež se pohybuje od fantazií o napadení a otevřeného obhajování znásilnění až po dlouhé, mrazivě nenucené debaty o tom, zda by znásilnění mělo být legalizováno, či nikoli. Chlubit se spácháním či plánováním sexuálního útoku není ničím neobvyklým a reakcí je vždy spíše povzbuzení než odsouzení.

Na jistém fóru, kde se uživatelé dychtivě sdružují u videa muže, který bije a kope ženu, si jeden z nich frustrovaně stěžuje, že u videa chybí zvuk: „Chci ji slyšet, jak křičí.“ Jiný uživatel píše, že je v pokušení „znásilnit nějakou tu mrchu jenom proto, abych tady získal vlákno na deset stránek“, a další říká, že se „rozhodl stát se rapecelem“, tedy incelem, který znásilňuje, a žádá ostatní o „nápady, rady, zkušenosti“. Jeho vrstevník mu povzbudivě odpovídá: „Jdi do toho! ... zjistíš, že je nemožné, aby tě chytili, pokud to uděláš pořádně … máš 98,95procentní šanci, že ti to projde, když nějakou znásilníš.“

V jedné klidné debatě o legalizaci znásilnění je většina uživatelů pro (i když někteří se staví proti – protože kdyby bylo znásilnění legální, přestala by to být zábava). „Znásilnění je přirozené a ty děvky by neměly mít právo rozhodovat o tom, jakého ptáka k sobě pustí, když jich už v těch svých dírách stejně měly tolik,“ píše jeden z členů fóra. Mezi další „zdůvodnění“ patří argument, že si za to ženy mohou samy, že jsou muži doháněni k tomu, aby je znásilňovali (jelikož jim odmítají poskytovat sex), což násilníky zbavuje zodpovědnosti – typická logika incelů, která převrací pozice pachatele a oběti.

Jeden z uživatelů tvrdí, že znásilnění by mělo být nezákonné pouze tehdy, pokud je oběť vdova, neprovdaná panna nebo jeptiška. Znásilnění „děvek“, říká, „by mělo být předmětem chvály a je to zdravé, hygienické opatření pro dobrou společnost“.

Další typický příspěvek zní: „Moje obavy z míry bolesti při znásilnění by byly větší nebýt skutečnosti, že si ho většina amerických žen zaslouží, jelikož se staví proti prostituci jako sexuálnímu ventilu pro muže. Protože si znásilnění zaslouží, nemůžu se zaobírat bolestí, kterou jim způsobuje.“

Pokud vám to zní jako nějaký zvrácený druh ušlechtilého morálního kodexu, není tomu tak. Je to prostě jen další vrstva mizogynních keců, jejichž cílem je validovat ohavný argument, že si valná většina žen zaslouží být znásilněna.

Na jiných webových stránkách incelů uživatelé zaníceně diskutují o tom, jaký typ ženy by byl ideální pro roli sexuální otrokyně pro účely domácího otroctví, znásilňování a nuceného oplodnění.

Takové výroky však nejsou na webových stránkách incelů ničím šokujícím ani nepředstavují zpověď. Jsou to prostě jen holá, běžná konstatování. Existuje velmi málo důkazů o tom, že by se některý z mužů zapojených do komunit incelů obával jakéhokoli obvinění v důsledku takovýchto příspěvků. Občas se na webových stránkách objeví pravidla zakazující určité formy nenávistných projevů, ale ta jsou nevyhnutelně zcela ignorována. Někdy mohou být uživatelé zablokováni nebo jim není umožněno přidávat příspěvky, ale k tomu dochází mnohem častěji proto, že se odváží naznačovat, že incelové nejsou nevinnými oběťmi, než kvůli tvrzením, že si ženy zaslouží být znásilňovány. Příležitostně se zdá, že společnosti, jež jim poskytují hosting, fóra incelů vypnuly nebo je odmítají, rychle si však najdou nové cesty, jak se dostat zpátky na internet. Za celou dobu, kterou jsem strávila jejich prohlížením, jsem nezaznamenala, že by existoval nějaký účinný způsob, jak na tyto webové stránky zvnějšku dohlížet nebo je monitorovat.

Samozřejmě zde mluvíme o internetu a o skupině se složitými vazbami a překryvy s internetovými trolly, jejichž hlavním záměrem, jak sami deklarují, je používat co nejextrémnější a společensky nejodpornější jazyk s cílem šokovat a vyprovokovat reakci. (Více o trollech později.) Mezi tisícovkami hluboce mizogynních a násilnických zpráv nelze rozpoznat, kde se nachází dělící linie mezi těmi, kdo si skutečně vroucně přejí podněcovat k takovým činům, a těmi, kdo se rozhodli zveřejňovat příspěvky na internetu ze vzteku nebo z jistého sadistického smyslu pro humor, ale bez úmyslu způsobit nějakou opravdovou škodu v reálném světě. Tím nechci říct, že ty druhé skupiny jsou ze své podstaty nevinné; spíše to, že máme-li mít nějakou naději na účinné řešení, je důležité uvědomovat si složitost této situace.

Netvrdím, že bychom měli vydat přehnaně tvrdý celoplošný zákaz takovýchto fór nebo že si všichni, kdo do nich přispívají, zaslouží být zatčeni či uvězněni. Nicméně, jak rozeberu podrobněji později, je zřejmé, že tu v některých případech dochází k nelegálnímu podněcování k násilí ve skutečném životě, které zde může naprosto beztrestně vzkvétat.

Ve skupinách incelů existuje zavedená hierarchie. „Slabší“ členové jsou považováni za přehnaně sebelítostivé a ti, kdo se tak dobře nevyznají v tradicích incelů, jsou nemilosrdně vyvrhováni etablovanějšími členy komunity. Na některých fórech diktuje hierarchii počet příspěvků daného uživatele; v jiných mohou komentáře uživatelů „získat víc bodů“ od ostatních. V každé komunitě existuje hrstka legendárních postav dobře známých ostatním, kteří je uctívají jako modlu. Tito muži často tráví největší část dne na fórech a jsou něco jako starší nebo vůdci. Objevují se, aby řešili spory a vynášeli soudy nad méně zkušenými uživateli. Jejich výtky adresované členům fóra, kteří působí dojmem, že se správně neřídí ideologií incelů, se dostavují rychle a jsou nemilosrdné.

Squirrell poznamenává, že komunita incelů se skládá z mnoha mladých a snadno ovlivnitelných členů. „Většina z nich,“ domnívá se, „z toho časem vyroste.“ V případě zranitelné menšiny však upozorňuje na potenciální riziko, že je zavedenější příslušníci skupiny zradikalizují. „Starší členové často zacházejí více do extrému: zažívají tuto frustraci již delší dobu a vidí jen malou šanci, že se jejich situace někdy zlepší.“ Poukazuje na nebezpečí kultury, která „podporuje pronášení čím dál extrémnějších výroků jen pro ,lols‘ (výraz pro něco vtipného, používaný incely i uživateli internetu)“ a „nesnáší projevy emocionální zranitelnosti“, a dodává:

(Tato kultura) klade důraz na zesměšňování a externalizaci viny jako prostředek, jakým by se měl člověk vyrovnávat s negativními emocemi. Uživatelé mohou vždy tvrdit, že věci, které říkají, myslí ironicky, že jde o vtip nebo že mají pouze vyvolat reakci, jakmile však počet příspěvků a přispěvatelů dosáhne určité hodnoty, začne být nemožné rozlišovat mezi těmi, kdo to myslí vážně, a těmi, kdo to vážně nemyslí.

Z perspektivy mladých a potenciálně zranitelných nováčků v těchto komunitách působí obzvlášť mrazivě způsob, jakým jdou výbušné tirády přispěvatelů ruku v ruce s dlouhými, rádoby akademickými debatami, jež se opírají o pseudovědu nebo matematiku a v nichž muži, kteří tato fóra navštěvují, předkládají podrobné argumenty, aby logicky zdůvodnili své sadistické fantazie. Tyto příspěvky budí dojem náboru, neboť jejich cílem je přesvědčit druhé o jejich věci a přimět je, aby se k ní přiklonili. Mohou zahrnovat překroucené verze klasických mýtů nebo hluboce nesprávné odkazy na kulturu starého Řecka, které mají dodat mlhavé zdání akademické váhy tomu, co je v podstatě vyzýváním ke znásilňování a zneužívání. Samotná teorie 80 : 20 je hrubým zprzněním Paretova principu, pojmenovaného po italském ekonomovi z devatenáctého století, jenž si povšiml, že přibližně 80 procent půdy v Itálii vlastní pouhých 20 procent obyvatel.

V jednom příspěvku například uživatel tvrdí, že za znásilnění by měly být mnohem nižší tresty, a aby svůj argument podpořil, sděluje ostatním členům fóra, že ve starověkých řeckých městech se znásilnění trestalo pouze pokutou. Toto automatické spojování minulé civilizace s dojmem významu a vznešenosti zapadá do mnohem obecnější nostalgické touhy po antických společenských pravidlech a stereotypech. Tato tendence se hojně vyskytuje v komunitě incelů a v širší manosféře a zároveň představuje další pojítko s alternativní pravicí a bělošskými nacionalisty.

Další člen fóra incelů zase vášnivě obhajuje znásilnění a otroctví:

Zmocňovat se žen jako otrokyň bylo v historii běžnou součástí života; když proti sobě nepřátelé bojovali, vítězové si vzali otrokyně a rozdělili je mezi své bojovníky. Jako incel jste byli v historii odměněni, když jste vstoupili do armády, přepadávali jste města a vesnice a brali si pro sebe otrokyně a měli s nimi děti. Historie měla pro incely své místo, incelové v římské nebo kterékoli jiné říši měli lepší možnosti, než máme dnes.

Tato tendence používat „historické“ argumenty k podpoře názorů incelů začala být zřejmá již v roce 2003. Jeden uživatel napsal na dnes již nefunkční webové stránky, že sexuální autonomie žen „byla v pořádku v dobách, kdy ženy neměly práci“:

Zde můžete vidět, jak je myšlenka, že ženy narušují prostor mužů na pracovním trhu, pro některé incely hnacím motorem. Prolíná se však s podivnou logikou, že řešením je znásilnění.

„Měl jsi ji znásilnit,“ zní okamžitá odpověď.