Přeložila Jiřina Stárková

NIGHT SHIFT

Copyright © 2022 by Robin Cook

All rights reserved.

Translation © Jiřina Stárková, 2025

ISBN 978-80-284-0762-9

Jean, Cameronovi a Primovi, mé nukleární rodině

Prolog

New York City

Pondělí 6. prosince

Doktorka Susan Passerová, internistka v Manhattan Memorial Hospital, běžně označované zkratkou MMH, vyprovodila z vyšetřovny svou jednačtyřicátou a toho dne poslední pacientku, Florence Williamsovou. Bylo bezmála 18.00. Srdečně se s Florence rozloučila a doporučila jí, aby i nadále důsledně dodržovala svůj poměrně složitý léčebný program. Po návratu do ordinace se Sue zhluboka nadechla, upravila si covidovou roušku a usadila se k počítačovému terminálu, aby dokončila požadovaný zápis. Povinnost vést elektronické zdravotní záznamy se jí stejně jako většině lékařů příčila, protože pokaždé způsobila nevítaný zásah do vztahu s pacienty, nicméně věděla, že to moderní medicína vyžaduje. Jakmile byla s prací hotova a svědomitě zkontrolovala všechny nezbytné kolonky, ten den si už posté umyla ruce, vsunula do kapsy stetoskop a zamířila na samotnou kliniku.

Jako obvykle byla poslední z lékařů, kteří ukončili příjem objednaných pacientů, a prostory zely prázdnotou. Na opačném konci chodby už zahájila své každodenní povinnosti úklidová četa. Sue všem zamávala, jelikož si s několika členy týmu tykala, a oni jí gesto opětovali. Zatím se jednalo o normální, hektické pondělí. Pondělky už tradičně bývaly nejrušnějším dnem v týdnu vzhledem k tomu, že kromě plánovaných vyšetření často vyžadoval kontrolu také nemalý počet pacientů přijatých na pohotovost během víkendu.

Sue Passerová byla sportovně založená Afroameričanka s mohutnou tělesnou konstitucí a její pevná postava dosud prozrazovala někdejší aktivní účast ve vysokoškolských sportech, jakými jsou kopaná, basketbal a softball. Důsledně dbala o svůj vzhled: pod bílým lékařským pláštěm měla červené hedvábné šaty a vlasy měla upravené do moderního ježatého účesu. Byla mimořádně vstřícná a ke všem zaměstnancům nemocnice se chovala přátelsky, zejména k personálu kantýny a uklízečům. Přestože byla certifikovaná internistka se specializací na kardiologii, nikdy nepodlehla pokušení chovat se k ostatním zaměstnancům povýšeně, jak to měli ve zvyku někteří až nezdravě sebevědomí lékaři, které znala. Důvod byl prostý. Na střední škole i během čtyřletého bakalářského studia, a dokonce i na medicíně se čistě z nutnosti ujímala snad každého podřadnějšího úkolu, jaký se ve fakultním zdravotnickém středisku našel, včetně čištění klecí pokusných opic. Už proto si vážila práce každého a všech. Zároveň byla náročná. Nehledě na to, co činnost dotyčného obnášela, musel ji plnit na sto procent. Tak přistupovala ke svým povinnostem i samotná Sue.

Nakoukla do plánovací kanceláře sekretářek dohlížejících na rozvrh lékařů a zavolala na Virginii Davenportovou. „Hotovo!“ Virginia, stejně jako Sue, odcházela v závěru dne pokaždé jako poslední. Z celé kliniky byla služebně nejstarší a své povolání brala vážně. Už proto si se Sue padly do noty a spolupráce jim šla skvěle od ruky.

„Tohle jsou pacienti objednaní na zítřek.“ Vyskočila ze židle a podala Sue vytištěný výpis. Virginia byla vysoká štíhlá žena s oválným obličejem lemovaným blonďatými kudrnami, zvýrazněným tmavýma očima a oslnivě bělostnými zuby.

„Děkuju,“ Sue od ní převzala list papíru jako kolík od členky štafety a spěchala dál chodbou. Teď když byla hotova s pacienty, chtěla mít pracovní den co nejdřív za sebou, nasednout do auta a zamířit domů do New Jersey. Během svižné chůze do své kanceláře mrkla na zítřejší rozvrh. Vypadal podobně jako kterýkoli jiný den, s třiceti pacienty v řadě; jejich počet se postupně nepochybně zvýší.

„Taky jsem ti vytiskla článek o tom nemocničním sériovém vrahovi, o který jsi mě požádala,“ pokračovala Virginia, jakmile poklusem dostihla spěchající Sue. „A tady jsou telefonáty, co jsem je přijala, když jsi vyšetřovala pacienty. Měla bys na ně odpovědět.“

Aniž zvolnila krok, vzala si od ní Sue telefonní čísla i článek a letmo na něj pohlédla. Byl z říjnových New York Times a pojednával o texaském zdravotníkovi, obviněném ze zabití čtyř pacientů po operaci, kterým vpravil do žil vzduch. Sue vešla do své kanceláře, vklouzla za stůl a posadila se. „Jsi zlatá,“ prohlásila a vzhlédla k Virginii, která ji následovala. Tahle závěrečná komunikace byla před Sueiným odchodem součástí jejich denní rutiny. „Stihla sis ten článek přečíst?“

„Ano,“ přisvědčila Virginia. „Vzhledem k titulku bylo těžké odolat. Je hrozné, že je někdo něčeho takového schopen, zvlášť ve zdravotnické profesi.“

„Na tomhle konkrétním případu mě děsí fakt, že motivací zmíněného ošetřovatele bylo prodloužení pobytu určitých pacientů na jipce, aby si mohl navýšit odpracované hodiny. Věřila bys tomu? Tohle je pro mě novinka. Do jisté míry a maličko morbidním způsobem chápu takzvané milosrdné zabijáky, co pomýleně prohlašují, že zachraňují lidi před bolestí a utrpením. Dokonce tak nějak rozumím i úděsnějšímu syndromu hrdiny, když se pošahaný sociopatický trotl snaží vylepšit si pověst tím, že ohrožuje život pacientů, aby pak sklidil uznání za jejich údajnou záchranu.“ Během proslovu sáhla pro velké modré desky zasunuté mezi dvěma zarážkami. Otevřela je a článek založila k úctyhodnému počtu dalších podobných.

„Nehledě na pohnutky je to příšerné pomyšlení,“ mínila Virginia. „V nemocnici se mají lidi zachraňovat, ne zabíjet. Něco ti povím: svět je čím dál šílenější.“

„Vyžaduje některý z telefonátů neodkladné vyřízení?“ zeptala se Sue a vzala do ruky seznam jmen a telefonních čísel. „Nebo stačí, když zavolám cestou domů?“

„Nic nehoří,“ ujistila ji Virginia. Ačkoli vystudovala psychologii a sociální vědy spíš než zdravotnictví, za deset let práce na interní lékařské klinice poznala, které telefonáty jsou naléhavé. A Sue jí ze zkušenosti důvěřovala. „Měla někdy podobný problém i naše nemocnice?“

„Je zajímavé, že se na to ptáš. Odpověď zní bohužel ano. Asi před patnácti lety moje přítelkyně Laurie Montgomeryová svým nenapodobitelným způsobem coby vynikající soudní lékařka odhalila ošetřovatelku, které pochybná organizace najatá jistou zdravotní pojišťovnou platila za to, aby zabíjela pooperační pacienty s markery pro špatné geny.“

Virginia znala Laurie díky tomu, že pro ni a Sue zorganizovala už bezpočet obědů, a dokonce i příležitostnou večeři. Obě doktorky byly kamarádky z čtyřletého bakalářského studia a společně nastoupily i na lékařskou fakultu.

„Proč?“

„Aby pojišťovna ušetřila peníze. Dotyční pacienti byli vzhledem ke své genetické zátěži uchazeči o velice nákladnou zdravotnickou péči.“

„Propána,“ vyjekla Virginia a zděšeně si zakryla ústa dlaní. „To je otřesné. Snad ještě horší než ten texaský ošetřovatel. O kolik pacientů šlo?“

„Asi o šest,“ odpověděla Sue. „Přesně si to nepamatuju. Bylo to zlé a podrobnosti jsem se snažila zapomenout, ovšem samotný případ mi utkvěl v paměti. Je to ošklivá připomínka toho, jak zájmy byznysu převládají nad medicínou. Zejména soukromý kapitál, který se z toho snaží vytřískat každý cent.“

„To je bohužel pravda,“ souhlasila Virginia. „Zmínka o zájmech byznysu mi připomněla, že zítra v poledne máš jednání Výboru pro dodržování interních nařízení.“

„Děkuju, že jsi mě na to upozornila, a pokud je to všechno, mizím odtud.“ Sue plácla dlaní do desky stolu, vstala a svlékla si dlouhý bílý plášť. Fakt, že ji čeká další zasedání výboru, ji nepřekvapil. Jako mimořádně oddaná zaměstnankyně Manhattan Memorial Hospital měla dojem, že dobrovolná práce v rozmanitých výborech je její povinností. Momentálně byla členkou Výboru pro mortalitu a morbiditu, Výboru pro regulaci infekcí, Výboru pro reorganizaci ambulantních pacientů a již zmíněného Výboru pro dodržování interních nařízení. Nadto usilovala o křeslo v nemocniční radě. Virginia Davenportová jí naštěstí s veškerou nadbytečnou prací ochotně pomáhala.

„Dnešní den máš za sebou,“ prohlásila Virginia a vykročila ke dveřím. „Jeď opatrně. Uvidíme se ráno.“

„A ty si dávej pozor v podzemce.“ Sue vyměnila bílý plášť za zimní kabát, který visel na háčku vzadu na dveřích. Vzala mobilní telefon, kabelku i seznam pacientů, jež je třeba kontaktovat, a vyšla za Virginií na chodbu, kde se jejich cesty rozdělily. Sue měla v úmyslu opustit vyvýšenou garáž dřív, než dorazí proud aut přijíždějících na noční směnu, která začínala v 19.00. I když většina osazenstva využívala hromadnou dopravu, soukromých vozidel bývalo nejednou tolik, že způsobila menší kalamitu.

Trasa vedla přes lávku pro pěší mezi ambulancí a hlavní budovou nemocnice a odtud přes druhou lávku až do garáže. Přestože na noční službu už mělo namířeno jak pár členů personálu, tak několik návštěvníků, nebylo zdaleka tak rušno jako mezi 18.30 a 19.00. Sue našla své auto na místě, kam ho ráno zaparkoval nemocniční zřízenec, tedy v úseku pro lékaře; ten byl jako obvykle touhle dobou povětšinou prázdný. Jak se blížila ke svému milovanému BMW s tmavě zabarvenými okny, sáhla do kapsy kabátu, uchopila do ruky elektronický dálkový ovladač a stiskem příslušného tlačítka odemkla dveře. Vůz odpověděl rozsvícením interiéru a bliknutím směrových světel.

Otevřela dveře na straně řidiče, kabelku hodila na sedadlo spolujezdce a vklouzla za volant. Lanko s identifikační kartičkou pověsila jako vždy na zpětné zrcátko. Natáhla ruku ke startéru, ale už se ho nestačila dotknout. V šoku a naprosté hrůze cítila, jak jí někdo navlékl na hlavu látkovou kuklu a stáhl jí ji kolem ramen. Když zvedla ruce, aby kuklu strhla, obemkla jí hrdlo silná paže a přitiskla ji k opěrce hlavy tak prudce, že se Sue prohnula v zádech. Pustila kuklu a oběma rukama se pokoušela paži odtáhnout. Přitom zděšeně zaječela. Její hlas naneštěstí ztlumil jak materiál kukly, tak tlak na krk. V příštím okamžiku ucítila v pravém stehně ostré bodnutí.

Se zaťatými zuby se jí podařilo uvolnit cizí paži kolem své hlavy aspoň natolik, aby se mohla nadechnout. Avšak v tu chvíli se k první paži přidala druhá, ruku jí opět zkroutila, znovu přitiskla hlavu k opěrce a stlačila dýchací cesty.

Sue se z čirého zoufalství pokusila do ruky, jež ji škrtila, zakousnout, ale zabránila jí v tom látková kukla. Útočník na to odpověděl ještě pevnějším stiskem hrdla, takže se o to víc musela prohnout v zádech. Vší silou se snažila do svírajících paží zatnout nehty obou rukou, avšak znenadání si uvědomila, že ztrácí sílu. Jako by svaly paží a krku náhle přestaly reagovat. Nejdřív ji napadlo, že to způsobilo vyčerpání z vynaloženého nadlidského úsilí, nicméně ochablost nelítostně postupovala. Její ruce rychle ochably a přestaly svírat paže, které jí obemykaly krk. Pak, a to bylo ještě děsivější, začala lapat po dechu.

Posbírala poslední zbytky sil a pokusila se vykřiknout. Z úst jí však nevyšla ani hláska a vzápětí, s ochromujícím burácením v uších, ztratila vědomí…

1

Úterý 7. prosince, 6.45

Doktor Jack Stapleton se opřel do pedálů a bez znatelného úsilí zdolal mírné stoupání na West Drive v Central Parku, kde komunikace sousedí s vodní nádrží. Uspokojilo ho, že přitom předjel sevřenou skupinku mladších, snaživých cyklistů na importovaných silničních kolech, oblečených do přiléhavých módních dresů zkrášlených všemi možnými evropskými logy a v nákladných cyklistických tretrách s nášlapy. Jack seděl na svém relativně novém trekovém bicyklu americké výroby, který byl podobně impozantní jako kola náhodných soupeřů, nicméně jeho oblečení se nápadně lišilo. Měl na sobě své obvyklé hnědé sako s širokými manšestrovými pruhy, modré džínsy, indigovou šambré košili s tmavě zelenou pletenou kravatou a místo cyklistické obuvi tenisky značky Nike. Jediným ústupkem sedmistupňové venkovní teplotě byly rukavice a šála.

Jack využíval kolo k dojíždění z domova na Upper West Side do východní části města v podstatě každé ráno, a to od chvíle, kdy se přistěhoval do New York City, aby zahájil nový život a svou druhou lékařskou kariéru coby newyorský forenzní patolog v Úřadu hlavního soudního lékaře, běžně označovaném zkratkou OCME. Jednalo se o zcela odlišný způsob dopravy, než když působil na Středozápadě Spojených států jako konzervativní oční lékař. Tehdy se do ordinace den co den dopravoval mercedesem, na sobě oblek s glenčekovým vzorováním a pečlivě naleštěné polobotky.

Momentální velitel skupinky zazobaných cyklistů, udávající tempo, zareagoval tak, jak si Jack představoval. Bylo by potupné, kdyby je předjel kolař ve středním věku a zřejmě úředníček, a tak se zvedl ze sedla a zahájil pronásledování. Cyklisté nemohli vědět, že Jack pravděpodobně jezdí na kole mnohem častěji než oni. Ani netušili, že téměř každý den, pokud počasí dovolí, hrává pouliční basketbal s náhodně shromážděnými hráči, a tudíž je v dokonalé kondici. Ostatní kolaři napodobili vedoucího skupinky, stoupli si a zuřivě šlápli do pedálů.

Mezitím, aniž to dal najevo, poněvadž zůstal sedět, Jack zvýšil úsilí do té míry, že i přes přičinlivou snahu hloučku v závěsu svůj náskok maličko zvýšil. O pár minut později se vyhoupl na vrchol kopce a začal sjíždět dolů. Přestal šlapat a využil setrvačnosti, což umožnilo jeho pronásledovatelům, aby ho konečně dohnali a předjeli a tak si zachovali sportovní hrdost.

Za normálních okolností by Jack v improvizovaném závodě pokračoval až k jižnímu okraji parku, odkud se vydá do práce. Ale toho rána přestal „seriózní“ cyklisty hecovat a ponořil se do úvah o Brooksově škole, již míjel po své pravé straně na Central Park West a kam jeho syn John Junior chodil do páté třídy. Jako by to bylo včera a s pochopitelnou nelibostí si vybavil svou návštěvu školy před dvěma lety, kdy ho jeho manželka Laurie požádala, aby si místo ní šel promluvit s učiteli, kteří navrhli podávat jejich synovi adderall k léčbě ADHD potom, co se JJ zapojil do několika rvaček na školním hřišti.

Jack nebyl vhodným Lauriiným zástupcem už proto, že byl skálopevně přesvědčený, že na chování Johna Juniora není nic atypického. Kromě toho věřil, že farmaceutický průmysl je se školstvím spolčený a obě instituce podle něho příliš dychtivě usilují o to, aby děti užívaly lék, jenž má v podstatě stejné účinky jako speed a může je změnit v rodící se narkomany. Bohužel si dal záležet, aby Brooksova škola věděla, jaký má na vzniklou situaci názor. Tím si učitele jen znepřátelil a Johnu Juniorovi hrozilo vyloučení. Nakonec – i na Lauriin nátlak – se uvolil, že syna alespoň nechá vyšetřit psychiatrem. Ten diagnózu potvrdil, avšak tou dobou už na tom naštěstí nezáleželo. Vypracování odborného posudku trvalo dlouho a všichni zúčastnění mohli konstatovat, že JJ se už do dalších vylomenin na hřišti nezapojil. Vzhledem k tomu přestala škola na medikaci trvat – přesněji do minulého týdne, kdy se JJ o přestávce znovu popral a celá záležitost se oprášila. To byl důvod, proč Jack dnes vyrazil na cestu do OCME tak časně ráno. Předešlý večer mu totiž uštědřila kázání jak Laurie, tak její matka Dorothy, které lék na ADHD hájily. Vzbudil se před zazvoněním budíku, a protože si nepřál čelit dalšímu tlaku, než si promyslí všechna pro a proti, rozhodl se odejít z bytu dřív, než vstane kdokoli jiný.

Jeho normální trasa by Jacka přivedla k jihovýchodnímu rohu Central Parku, ale po dramatickém nárůstu počtu cyklistů na Manhattanu v důsledku silného silničního provozu, pandemie covidu-19 a záplavy elektrokol cyklostezek výrazně přibylo. Díky tomu bylo jeho dojíždění o poznání rychlejší a bezpečnější, třebaže Laurie druhou ze jmenovaných výhod zpochybňovala. Jack vyjel na jihozápadním cípu parku na Columbus Circle a odtud pokračoval po cyklostezce směrem na jih po kombinaci Broadwaye a Sedmé avenue až na 30. ulici. Ani tady nechyběl jízdní pruh pro kola, i když nebyl tak bezpečný, jelikož ho vymezovala jenom čára na vozovce podél parkujících aut. Jackův cíl se nalézal na křižovatce 30. ulice a První avenue, kde stála budova OCME, v níž dosud sídlila pitevna.

Zatímco ujížděl po 30. ulici na východ, v duchu hodnotil úlohu své tchyně. Shledal, že jeho úvahy jsou poněkud rozporuplné. Ve vztahu k Jackově dceři Emmě, jíž před několika lety diagnostikovali autismus, sehrála Dorothy pozitivní roli. Ujala se organizace a později i složitých pohovorů, výběru a rozvrhu návštěv u behaviorálních terapeutů, logopedů i fyzioterapeutů, jimž můžou vděčit za Emminy výrazné pokroky. Jack se přikláněl k Emminu zápisu do speciální školy pro děti s poruchou autistického spektra, nedaleko Brooksovy základky. Dorothy však byla proti a přesvědčila Laurie, aby její postoj podpořila.

Horší než nesouhlas s formou Emmina vzdělávání byl Dorothyin odpor k očkování. Jackova tchyně trvala na tom, že Emmin autismus způsobila kombinovaná vakcína MMR, přestože vědecké studie takovou možnost vyvrátily. Ba co hůř, její antivaxerské stanovisko se vztahovalo i na vakcínu proti covidu, a nehledě na to, co říkali Jack a Laurie, Dorothy očkování zarytě odmítala. Její neústupnost a časté neshody zhoršoval i fakt, že Dorothy se k nim nastěhovala a obsadila druhý pokoj pro hosty bezprostředně poté, co její manžel, kardiolog a Lauriin přísný otec, v září, tedy před třemi měsíci, zemřel.

Jack se při několika příležitostech pokusil navrhnout vhodný termín pro Dorothyin návrat do jejího prostorného družstevního bytu na Park Avenue, jenže Laurie o tom nechtěla slyšet. Věřila, že babiččina ustavičná přítomnost je pro Emmu nanejvýš přínosná a že Dorothy je psychicky ještě příliš křehká na to, aby se mohla vrátit do prázdného bytu.

Vzhledem k tomu si Jack připadal jako páté kolo u vozu, zejména proto, že Laurie se chovala čím dál víc jako šéfová nejen v práci, ale i doma. Nechtěl na ožehavou záležitost tlačit a tím vyvolat v už tak labilní domácnosti rozmíšky, proto si hleděl své práce, která mu zaměstnávala mozek a držela emoce na uzdě. A aby se oprostil od všednodenních problémů, potřeboval dnes splašit nějaký podnětný forenzní případ. V minulosti to zafungovalo. Vyšetřování smrti jistého chiropraktika mu pomohlo vypořádat se s neuroblastomem, jejž v raném dětství odhalili u Johna Juniora. Jednou z nesporných výhod povolání soudního lékaře byl fakt, že každý den je jiný a vždycky existuje možnost, že nastanou nějaké komplikace. Tu skutečnost on i Laurie úspěšně a bez sebemenších pochybností potvrzovali už řadu let.

Na rohu 30. ulice počkal na zelenou, pak přejel přes První avenue a vydal se podél staré budovy OCME, která už dávno mlela z posledního. Před více než půlstoletím, v době jejího vzniku, byla uměleckým dílem. Teď už to neplatilo. Bylo zoufale potřeba vybudovat nové sídlo pitevny s pracovnami pro forenzní patology a s oddělením toxikologie. To mělo vzniknout poblíž moderní výškové budovy OCME vzdálené čtyři bloky na jih, nastaly však problémy s rozpočtem. Zajistit financování byl jeden z hlavních úkolů jeho manželky coby hlavní soudní lékařky města New Yorku, přičemž Laurie spoléhala na nového starostu, který by jí mohl jít na ruku a dát projektu zelenou.

Jack odbočil k nákladové rampě, projel mezi zaparkovanými skříňovými dodávkami Sprinter, zvedl kolo na rameno a po postranních schodech vyšel na plošinu. Provedl kolo kolem kanceláře ostrahy a zamával strážným, kteří se právě střídali ve službě. Stejným gestem pozdravil osazenstvo kanceláře márničních techniků. Stranou vlevo, kde se skladovaly rakve z Hart Island, určené pro nevyžádaná těla, zajistil kolo i přilbu ocelovým lankem upevněným k svislé trubce. Do práce dojížděl na kole jako jediný, takže běžný cyklistický stojan neměl k dispozici. Poblíž se černala izolovaná potemnělá pitevní místnost pro rozkládající se těla.

Nemohl se dočkat, až zjistí, jaké případy přinesla uplynulá noc. Vyběhl o patro výš, prošel kolem místnosti určené pro syndrom náhlého úmrtí kojenců a vstoupil do identifikačního oddělení, kde pro zaměstnance OCME začíná den. Bylo krátce po sedmé.

2

Úterý 7. prosince, 7.10

„Dobré ráno, Jennifer,“ pozdravil Jack s větší horlivostí, než jakou cítil. Jelikož byl spíš introvert, na rozdíl od některých z jednačtyřiceti forenzních patologů neměl ve zvyku dávat najevo své postoje a náladu. Doktorka Jennifer Hernandezová patřila k relativně novým přírůstkům týmu soudních lékařů a tento týden měla pohotovost, což znamená, že pokud potřeboval některý z jejích kolegů v průběhu noci vypomoct, byla řada na ní. Jejím dalším úkolem bylo chodit do práce brzy, prostudovat případy, které se nahromadily přes noc, u každého potvrdit nezbytnost pitvy a pak je rozdělit mezi soudní lékaře. „Máme dnes něco zajímavého?“ zeptal se Jack, když přistoupil ke stolu, kde seděla Jennifer. Snažil se tvářit lhostejně.

„Přišla jsem jen dvě minuty před tebou,“ vysvětlila. „Ještě jsem ani pořádně nezačala.“ Před sebou měla skromný stoh složek s podrobnými posudky vypracovanými medicínsko-právními vyšetřovateli, vysoce kvalifikovanými lékařskými asistenty, kteří se v případě nutnosti pohybovali v terénu a posuzovali veškerá úmrtí, jež mohla být možnými případy pro soudní lékaře. S tím, která úmrtí je třeba ze zákona ohlásit OCME a která ne, byla dobře obeznámená i policie a vedoucí personál nemocnic. Ačkoli příděl z předešlého dne byl značný, dnešních případů bylo co do počtu poměrně málo; Jack jich odhadl zhruba na dvacet.

„Ozval se ti v průběhu noci s nějakými problémy některý z patologů nebo vyšetřovatelů?“ zajímal se a snažil se, aby to neznělo příliš dychtivě. Případy, o nichž se dověděl patolog ve službě, bývaly vesměs složitější a zajímavější.

„Neozval,“ Jennifer zavrtěla hlavou. „Byla to poměrně klidná noc. Většinou šlo o předávkování.“

Jack v duchu zaúpěl. Nepřekvapilo ho to. Případů předávkování mívali denně průměrně pět, což bylo spíš skličující než intelektuálně podnětné. Po forenzní stránce nenabízely žádnou výzvu, jen sociální otázku ohledně toho, co se děje se společností, která tuhle přetrvávající tragédii vyvolává. Jako by nestačily problémy s fentanylem v drogové říši. „Nebude ti vadit, když se na to mrknu?“ zeptal se a dbal, aby na základě svých odsloužených let příliš netlačil na pilu.

Jennifer se zasmála. „Posluž si,“ vybídla ho a ukázala na hromádku spisů. Mezi soudními lékaři bylo známo, že Jack často bývá v práci dřív než ostatní, aby si mohl vybrat ty nejsložitější případy. Nikdo mu to neupíral, protože všichni věděli, že je workoholik a zásadně se ujímá víc než svého spravedlivého přídělu pitev, a to i těch rutinních. Jinými slovy byl pravým opakem flákače, zejména pokud byl ve stresu jako právě v tuhle chvíli.

„To ne!“ zvolal čísi hlas. Jack i Jennifer zvedli hlavu. Do místnosti vplul Vinnie Amendola s nepostradatelným výtiskem New York Post vsunutým pod paži. Byl to drobný, tmavovlasý muž s výrazným strništěm na obličeji, oblečený do mikiny s kapucí a plandavých tepláků, který vypadal jako zevloun navzdory tomu, že byl služebně nejstarším márničním technikem v OCME. Jeho vzezření sotva prozrazovalo, že má obdivuhodné vědomosti z patologie. S Jackem úzce spolupracoval už řadu let a oba fungovali jako skvěle sehraný tým. „Proboha! Nesnáším, když tady zmerčím doktora Stapletona tak časně,“ vybuchl, protočil panenky a naoko zlostně plácl novinami na odkládací stolek mezi dvěma polstrovanými křesílky. „Zatracená práce! To znamená, že budu celý den tvrdnout v díře a poslouchat jeho kecy. Co jsem provedl, že jsem si tohle zasloužil?“ „Díra“ přezdívali všichni márniční technici pitevně.

„Doufám, že ses kvůli nám nehodil do gala,“ kontroval Jack. Sarkastické špičkování tvořilo značnou část jejich komunikace.

„Budu hádat,“ pokračoval Vinnie a zapadl do jednoho z křesel. „Problémy na domácí půdě? Potíže s tchyní? Přihořívá?“

Jack se zašklebil. Vinnie ho znal jako svoje boty. „Mohlo by to být lepší,“ poznamenal Jack, aniž se pustil do podrobností. „Zkrátka potřebuju komplikovaný případ.“

Vinnie narážku okamžitě pochopil a přestal si kolegu dobírat. Změnil tón: „Fajn. Máme něco slibného?“

„Ještě jsem neměl příležitost to zjistit,“ odpověděl Jack. „Co kdybys uvařil kafe?“ Příprava společné kávy patřila k Vinnieho dobrovolným činnostem, protože na ranní službu přicházel zpravidla jako jeden z prvních.

„Tak jo. Jdu na to,“ oznámil Vinnie s předstíraným podrážděním.

Jack se zaměřil na hromádku desek v naději, že kápne na zlatý důl, avšak jeho optimismus záhy vyprchal. Jak ho varovala Jennifer, první tři případy byly obyčejné předávkování. Ačkoli si uvědomoval, že každé představuje osobní tragédii, zvlášť v třetím případě týkajícím se patnáctiletého chlapce, žádný nepostačí k tomu, aby mu zaměstnal myšlenky alespoň na pár dní, nebo dokonce na týden, jak tajně doufal. A pak, jako nečekaný políček, s ním otřáslo čtvrté jméno. Susan Passerová. Sue byla Lauriina nejstarší a nejbližší přítelkyně a zároveň její praktická lékařka. Znal ji i Jack a upřímně si jí vážil nejen coby prvotřídní internistky, ale taky jako přátelské, společensky angažované ženy a vzorné matky. I když se Laurie a Sue scházely samy, většinou jednou měsíčně při obědě, Jack a Suein manžel Abraham, známý jako Abby, příležitostně zašli se svými drahými polovičkami na večeři nebo společně navštívili některou kulturní událost.

Jack rychle vyprázdnil desky a letmo pročetl obsah obšírné zprávy od medicínsko-právního vyšetřovatele. Přitom doufal, že vyjde najevo, že tělo v chladicím boxu o patro níž je jiná Susan Passerová. Při zběžném přelétnutí zprávy však potvrdila Jackovy nejhorší obavy informace, že zesnulá pracovala jako lékařka v Manhattan Memorial Hospital, zemřela náhle a podle všeho v dobrém zdravotním stavu. To byl důvod, proč skončila jako případ pro forenzního patologa.

Jack si hlasitě povzdychl a bezděčně se zahleděl do prázdna, už teď celý nesvůj, že tu znepokojivou a šokující zprávu bude muset aspoň po telefonu oznámit Laurie. Spolu s napětím i tlakem probíhajícím doma a s její relativně novou úlohou hlavní soudní lékařky, která má pod palcem největší patologický ústav v zemi s více než šesti sty zaměstnanci a ročním rozpočtem ve výši pětasedmdesát milionů dolarů, pro ni bude tahle nečekaná emocionální zátěž zdrcující.

„Stalo se něco?“ zajímala se Jennifer, které Jackova reakce neunikla.

„Dá se to tak říct,“ odpověděl. Pohlédl na Jennifer, která Laurie dobře znala. Byla dcerou Lauriiny někdejší chůvy a Laurie nezanedbatelnou měrou odpovídala za Jennifeřin výběr povolání lékařky i forenzní patoložky. Jack vzal do ruky zprávu od vyšetřovatele. „Bohužel, tenhle případ se týká Lauriiny velmi blízké přítelkyně.“

„Kristepane,“ vyjekla Jennifer. „Co se jí přihodilo?“

Vrátil se k podrobné zprávě. „Očividně zemřela ve svém autě v garáži MMH. Zhroucenou na volantu ji našel vedoucí zdravotník Ronald Cavanaugh, který zrovna přišel do služby. Popsal, že nenahmatal pulz a s přispěním jedné zdravotní sestry, která taky mířila na noční směnu, informovali pohotovost a zahájili kardiopulmonální resuscitaci.“

„Pravděpodobně infarkt,“ uvažovala Jennifer.

„Přesně k takovému závěru dospěl s konečnou platností i lékař z pohotovosti,“ potvrdil Jack. Znovu vrhl pohled na Jennifer a potřásl hlavou. „Páni… Taková tragédie. Pro Laurie to bude hrozná rána. Kromě toho, že dotyčná byla její přítelkyně, byla i lékařka lékařů, jak se s Laurie oba jistě shodneme.“

„Kdo zprávu vypracoval?“ chtěla vědět Jennifer.

„Kevin Strauss.“ Jack pokračoval ve čtení.

„Ten je dobrý.“

„Souhlasím,“ zamumlal Jack.

„Když dostaneš infarkt, myslím, že nemocnice je pro to celkem vhodné místo,“ rozumoval Vinnie během přípravy kávy.

„Ale ne auto v garáži,“ namítl Jack.

„Vyslali z pohotovosti resuscitační tým?“ zajímal se Vinnie.

„Během pár minut,“ ujistil ho Jack. „Zřejmě vynaložili obrovské úsilí, protože vedoucí zdravotník i sestra tvrdili, že po zahájení KPR pacientka zpočátku jevila známky zlepšení.“

„Nahmatali pulz?“ zeptala se Jennifer.

„Ne. Pulz byl nehmatný jak v garáži, tak na oddělení pohotovosti, kam ji v průběhu resuscitace převezli.“

„Zajímalo by mě, co považovali za známky zlepšení.“

„To se ve zprávě nepíše,“ řekl Jack.

„Měla v anamnéze nějaké srdeční potíže?“

„Očividně ne,“ odpověděl Jack. „Ale trpěla diabetem prvního stupně. To jsem nevěděl a myslím, že to neví ani Laurie. Což je zvláštní, protože znala Sue dlouho.“

„Náhlé úmrtí na srdeční selhání není u diabetiků na inzulinu tak vzácné,“ poznamenala Jennifer. „A o tomhle případu jsem včera v noci slyšela.“

Jack zvedl hlavu od zprávy. „V jakém smyslu?“

„Jeden zaměstnanec identifikačního oddělení mi hlásil potíže,“ vysvětlovala Jennifer. „Totožnost přišel potvrdit manžel zesnulé. Pochopitelně byl velmi rozrušený a prohlásil, že je důrazně proti pitvě. Trval na tom, abychom tělo okamžitě vydali a nechali převézt do jím určeného pohřebního ústavu. Mluvila jsem s ním a pokoušela jsem se ho uklidnit. Když mi konečně začal věnovat pozornost, vysvětlila jsem mu, že tělo není možné vydat, protože jeho manželka zemřela náhle, a my proto musíme ze zákona určit příčinu a způsob smrti. Snažila jsem se, aby pochopil, že pitva je nezbytná.“

„To všechno mi připadá nanejvýš překvapivé. Jmenoval se ten manžel Abraham Ahmed?“ Jack znovu na pár sekund zadoufal, že se případ možná týká jiné Susan Passerové. O naději ho vzápětí připravila Jennifer, která manželovo jméno potvrdila.

„Proboha,“ vzdychl Jack. „To je šok. Zdůvodnil, proč si pitvu nepřeje?“

„Ano. Řekl, že je muslim a nechce pohřeb odkládat.“

„To jsou mi věci! Zkušenost je nejlepší učitel. Stýkal jsem se s ním v soukromí, ale neměl jsem ponětí, že Abby, jak si vymiňuje říkat, je muslim. Co jsi mu odpověděla?“

„Že pitva s velkou pravděpodobností proběhne, ale ujistila jsem ho, že se provede rychle a s veškerou úctou k tělu. Náhodou o tom mám povědomí díky předešlému případu, kdy jsem si vyhledala informace o islámském postoji a citlivosti vůči pitvám. Vím, že v současné době to není tak horké, jak se vyjádřil. Dověděla jsem se, že v koránu o tom není žádná zmínka.“

„Uspokojilo ho to?“

„Moc ne,“ přiznala Jennifer. „Ta situace ho zřejmě pobouřila. Nabídla jsem mu, aby zavolal dnes ráno a promluvil si s tím, kdo bude mít případ na starost.“

„A už jsi rozhodla, komu ho přidělíš?“

„Napadlo mě, že se ho ujmu sama,“ připustila. „Za prvé jsem se informovala, že muslimové upřednostňují, aby pitvu prováděl jedinec stejného pohlaví, jakého je zesnulý, a poněvadž jsem už s manželem hovořila, přijde mi to logické.“

„Propána,“ utrousil Jack polohlasně. Potřásl hlavou a nervózně si prohrábl elegantní střih vlasů ve stylu Julia Caesara. Jak to tak vypadá, čeká ho mnohem horší den, než o jaký by stál. „Myslím, že raději zavolám Laurie hned, aby byla v obraze. Vůbec se na to netěším. Bude z toho nešťastná a vzhledem k dalším potížím v rodině, jak Vinnie správně odhadl, se mi příčí být poslem špatných zpráv.“

„To mě mrzí. Chceš, abych jí zavolala?“ nabídla se Jennifer galantně.

„Ne. Děkuju,“ zavrtěl hlavou. „Je hezké, žes mi to navrhla, ale udělám to sám. Dneska ráno jsem se jaksi nedospěle vytratil z domu a musím sníst, co jsem si navařil.“ Jack se s metaforami nikdy moc nepáral.

Jennifer sáhla pro telefon na opačné straně stolu a přisunula ho Jackovi. Ten ho odmítl s tím, že zavolá ze svého mobilu, ale nejdřív si znovu a pozorněji přečte ohledací zprávu od Kevina Strausse. Věděl, že Laurie na něj vychrlí spoustu otázek, a on chtěl, aby na ně dokázal odpovědět.

„Dáš si hlt kafe na posilněnou?“ zavolal na něj bez stínu jízlivosti Vinnie od kávovaru, u nějž zrovna stál.

„Buď tak hodný,“ přisvědčil Jack a pustil se do opětovného pročítání, přičemž si zapamatoval hodnoty Sueina posledního rozboru krve, především hladinu glukózy a cholesterolu. Ze zprávy bylo zřejmé, že Kevin měl příležitost prostudovat Suein kompletní digitální zdravotní záznam, v němž stálo, že Sue onemocněla cukrovkou 1. typu už v dětství. Jacka nejvíc zajímalo, zda je součástí anamnézy nějaké kardiovaskulární onemocnění. Nic tomu nenasvědčovalo a relativně nedávné EKG bylo zcela v normě.

„Medicínsko-právní vyšetřovatel odvedl jako obvykle znamenitou práci,“ podotkl neadresně, když skončil. Pak vyndal z kapsy saka mobil a usadil se v polstrovaném křesle. Vinnie mu přinesl hrnek horké kávy a postavil ho na odkládací stolek. Jack mu kývnutím hlavy poděkoval, načetl na displeji telefonu Lauriino číslo a pak, po loku kávy, lehkým klepnutím na displej zahájil spojení.

3

Úterý 7. prosince, 7.32

Laurie se ohlásila po prvním zazvonění. „Tak co mi povíš?“ Jak Jack předvídatelně očekával, její tón svědčil o tom, že je namíchnutá. „Proč jsi proboha vstal, vypařil se a ani mi nenechal na ledničce vzkaz? Mám snad teď na starost tři děti, když vzhledem ke všemu ostatnímu, co se děje, jsou dvě víc než dost?“

„Já vím, já vím,“ omlouval se. „Promiň.“

„Už jsi v práci?“

„Ne. Stavil jsem se v St. Regis na báječnej francouzskej toast,“ odpověděl, ale hned toho zalitoval.

„Teď není čas na jízlivost, kamaráde. Jsi v nemilosti, tak si to ještě nezhoršuj.“

„Máš pravdu,“ připustil Jack. „A ano, jsem v práci. Na vysvětlenou, a ne na omluvu, se cítím trochu mimo hru, když se proti mně spikneš se svou matkou ohledně adderallu pro Johna Juniora a Emminy školy.“

„Ani v jedné záležitosti zatím nepadlo rozhodnutí,“ ohradila se Laurie.

„Podle toho, co tvrdí Dorothy, si dovolím nesouhlasit. Ale teď mě poslouchej. Objevil se další problém, o kterém musíš z mnoha důvodů vědět. Jsi připravená na šok?“

Nastala zřetelná odmlka, již Jack respektoval, a zatímco čekal na Lauriinu reakci, napil se kávy. Měl pocit, že je důležité dopřát své ženě chvilku, aby zapomněla na podráždění, že ráno odešel, aniž jí zanechal zprávu. Byl ochoten přiznat, že to bylo maličko dětinské.

„Týká se ten šok pracovních povinností?“ zeptala se Laurie konečně. Její hlas se změnil a teď zněla víc jako hlavní soudní lékařka.

„Ne. Je to osobní,“ řekl. „Mrzí mě, že ti to musím oznámit, ale tvoje přítelkyně Sue Passerová je dole v chladicím boxu a je třeba provést její pitvu.“

„Kristepane!“ vyjekla Laurie. „To je příšerné. Co se proboha stalo?“

„Očividně zemřela ve svém autě, ještě v nemocniční garáži.“

„S ohledem na cukrovku v její anamnéze šlo pravděpodobně o srdeční selhání.“

„Netušil jsem, že o jejím diabetu víš, ale je to i můj odhad. Že si píchala inzulin, jsem se dověděl až po přečtení zprávy od lékařského vyšetřovatele.“

„Tajila to,“ objasnila Laurie. „Nechtěla, aby se k ní kvůli tomu někdo choval jinak, a zapřísahala mě, ať si to nechám pro sebe. Prozradila mi to až na medicíně.“

„To naprosto chápu. Nejspíš bych se zachoval stejně.“

„Chudáci Abby, Nadia a Jamal,“ posteskla si Laurie soucitně. Nadia a Jamal byly Sueiny děti a obě si po vzoru své matky zvolily lékařskou dráhu. V současné době absolvovaly rezidenční program, jedno na chirurgii a druhé na interně. „Bude to pro ně velký otřes, ovšem nejvíc pro Abbyho, muže v domácnosti. Vzdal se své práce, aby se Sue mohla plně věnovat té svojí.“

„Možná je to pro něj příležitost k návratu do pojišťovnictví, pokud bude chtít.“

„O tom upřímně pochybuju,“ prohlásila. „Po třiceti letech v domácnosti sotva.“

„Abby přišel Sue identifikovat,“ pokračoval Jack. „Podle všeho se nechal slyšet, že pitvu nechce. Nachomýtla se k tomu Jennifer Hernandezová, která mu vysvětlila, proč je to nutné.“

„Uvedl Abby nějaký důvod?“

„Ano. Sdělil jí, že je muslim.“

„No to mě podrž…“

„Taky mě to udivilo.“

„Vyrůstal v Egyptě, takže ho pravděpodobně jako muslima vychovávali, jen jsem netušila, že svou víru stále vyznává. Sue se o tom nikdy nezmínila a on taky ne. Jak se s tím Jennifer vypořádala? Musela s ním jednat osobně?“

„Ne. Hovořila s ním po telefonu, když se dostavil k identifikaci. Podařilo se jí to vyžehlit, nicméně Abby z toho nebyl šťastný.“

„Zvládneme pitvu co nejrychleji,“ rozhodla Laurie. „Na rychlosti a včasném pohřbu muslimům nesmírně záleží. Ale udělat se to musí. Jsem si jistá, že Nadia i Jamal budou chtít jasnou odpověď, i když Abby na ní možná trvat nebude. Proveď pitvu jako první v pořadí a pospěš si.“

„Proč já?“ ohradil se Jack. Infarkt u diabetika 1. typu není to, co by rozptýlilo jeho úzkostlivé starosti. Bude to běžná forenzní rutina. Kromě toho se mu příčilo pitvat někoho, koho dobře znal. Něco podobného ho potkalo přede dvěma lety, kdy ho Laurie pověřila pitvou jistého rezidenta z Newyorské univerzity, který si na patologii v OCME odbýval povinné měsíční kolečko. Bylo to mírně znepokojivé, což Jacka překvapilo. Po tom všem, čím si osobně prošel, včetně pocitu odpovědnosti za ztrátu své první rodiny při letecké havárii, se domníval, že je vůči problémům druhých imunní.

„Uděláš to ty, protože jsi po ruce, můžu se spolehnout, že budeš diskrétní, a nadto jsi nejspíš nejrychlejší a nejdůkladnější patolog, kterého mám k dispozici. A pokud má Abby nějaké náboženské výhrady, čím dřív to bude hotové, tím líp.“

„Dneska jsem přišel tak brzo do práce jen proto, že jsem se pokoušel schrastit nějaký komplikovanější případ. Běžná autopsie to nespraví, abych tak řekl.“

„Proč pro všechno na světě potřebuješ zrovna teď forenzně komplikovaný případ?“ otázala se nevrle. Nyní už zněla beze zbytku jako podrážděná výkonná šéfová a ne jako manželka.

„A proč ne?“ ohradil se Jack dotčeně. „Neptej se mě, pokud nejsi ochotná kašlat na adderall, být přinejmenším přístupná diskusi o Emmině škole a navrhnout nějaký rozumný termín pro návrat tvé matky na Park Avenue. Nemluvě o tom, že bychom neměli tolerovat její tvrdošíjný antivaxerský postoj a odmítání vakcíny proti covidu.“

„O mé matce nebudeme mluvit po telefonu,“ prohlásila Laurie tónem znemožňujícím další diskusi. „Rozhodně ne teď. A vůbec, od smrti mého otce uplynuly teprve tři měsíce. Matka se snaží ze všech sil a pro pokrok, jaký Emma udělala, byla nedocenitelná. Doufám, že si to uvědomuješ. Už vycházím ze dveří a v práci budu co nevidět. A koukej se pustit do Sueiny pitvy, abych měla co říct Abbymu, Nadie a Jamalovi.“

Jackovi chvíli trvalo, než mu došlo, že Laurie hovor ukončila, a zrovna v okamžiku, kdy se chystal zmínit o Jennifeřině postřehu, že on, jakožto muž, není z hlediska Abbyho víry ten, kdo by měl pitvu Sue Passerové provést. Jakmile si uvědomil, že mluví do němého telefonu, odtáhl přístroj od obličeje, aby se ujistil, že Laurie opravdu zavěsila. S pocitem marnosti potřásl hlavou a znovu vážně zalitoval, že svou ženu povzbuzoval, ať nabízenou pozici hlavní soudní lékařky přijme. Tenkrát si myslel, že v roli nejvyšší šéfové změní přístup a poskytne patologům větší investigativní volnost. Teď to vypadá, že zmíněná role změnila ji.

„Část tvého rozhovoru jsem slyšela,“ přiznala Jennifer. „Jak se k tomu Laurie vyjádřila?“

„Přeje si, abych pitvu Passerové provedl já a udělal ji rychle. Chtěl jsem ji upozornit na problém pohlaví, o němž ses zmínila, ale už zavěsila. Nebude ti vadit, když se toho ujmu?“

„Samozřejmě že ne,“ ujistila ho. „Laurie má hlavní slovo.“

„Jo. Jasně,“ ucedil Jack. „Ale můžu tě požádat o laskavost? Mohla bys mi najít následující případ, který bude po forenzní stránce o něco podnětnější?“

„Je zvláštní, že o něj žádáš.“ Jennifer vzala do ruky jednu složku. „Tenhle by mohl být ten pravý. Jedná se o údajnou sebevraždu s kontaktní střelnou ránou v levém spánku.“

„To není vyloženě strhující,“ namítl.

„Pravda, ale Janice Jaegerová si to nemyslí.“

Janice Jaegerová patřila k služebně nejstarším, a tedy i nejzkušenějším nočním medicínsko-právním vyšetřovatelům a Jack si její práce velmi cenil. Při bezpočtu případů, kterých se ujala, vyšla vstříc jeho požadavku ohledně doplňkových informací a dala mu je k dispozici dřív, než ho vůbec napadlo o ně požádat. Během let si vypěstovala šestý smysl, díky němuž dokázala určit, který údaj bude dodatečně vyžadován, aby se složitý případ zdárně uzavřel.

„Tak to už je lepší,“ liboval si Jack a došel si pro spis. „Co vyvolalo Janicin zájem? Víš to?“

„Nejsem si jistá, ale zdůraznila, že se jedná o třiatřicetiletou ženu, která byla nalezena nahá.“

„Hm… Zajímavé. Zanechala zesnulá nějakou zprávu?“

„Zřejmě ne.“

„Beru to,“ oznámil Jack, aniž do složky nahlédl.

„Jak je libo.“ Jennifer sáhla pro další desky a vyjmula jejich obsah.

Jack se otočil k Vinniemu, ukrytému za svými milovanými novinami. Po přípravě kávy se usadil do volného křesílka, aby si uložil do paměti sportovní detaily příslušného dne. „Jdeme na to, chlape!“ vybídl ho Jack ve snaze podnítit vlastní nadšení. „Tenhle případ musíme vystřihnout v rekordním čase, abychom uspokojili velkou šéfovou.“

Jack se chopil svého nedopitého hrnku a přitom zaznamenal, že se Vinnie ani nepohnul. Jako už stokrát předtím, vytrhl márničnímu technikovi noviny z rukou a rázně vyšel z místnosti. Jeho čin si od dotčeného vysloužil výbuch šťavnatých nadávek, po němž Vinnie vyskočil a následoval ho. Tenhle rituál opakovali pořád dokola, týden co týden. Jack byl ranní ptáče i v klidnější dny, nemohl se dočkat, až se dá do práce, a pokaždé musel Vinnieho maličko popíchnout. Součástí zavedeného zvyku bylo Vinnieho reptání, že budou nejméně hodinu v „díře“ jediní, než po půl deváté dorazí ostatní, civilizovanější jedinci.

„Tak jo,“ utrousil Vinnie, zatímco čekali na příjezd poněkud těžkopádného zadního výtahu. „Pověz mi, proč jsi skočil po té sebevraždě. Kontaktní sebevražedná rána na spánku mi připadá dost nezáživná.“

„Jednoduše proto, že tu ženu našli nahou,“ odpověděl Jack, vstoupil do kabinky a podržel Vinniemu dveře. „Ženy, které spáchají sebevraždu, nejsou nikdy nahé. Fakt, že tahle byla, znamená, že je něco shnilého ve státě dánském, a my si musíme tu mrtvou vyslechnout, abychom zjistili, o co jde.“

„To mě podrž,“ poznamenal Vinnie a nevěřícně svraštil čelo. „Neumím si představit, že by tohle téma přišlo často na přetřes při běžném rozhovoru, nicméně je to zajímavý postřeh. Jedno ti povím. Ve forenzní vědě se denně dozvíš něco nového. Studna vědění je bezedná.“

„Právě proto jsem rád, že jsem soudní lékař,“ pochvaloval si Jack. „Ve svém minulém životě očaře, než jsem takříkajíc prohlédl, jsem v mnoha směrech nevěděl, o co přicházím. Nadto je fajn, že nemusíš mít strach, že něco poděláš, protože tvoji pacienti jsou mrtví.“

Vinnie, skalní fanda černého humoru, se hurónsky rozesmál, ačkoli tenhle vtip slyšel už bezpočtukrát.

Jack a Vinnie vešli do šatny společně. Civilní oděv vyměnili za zdravotnický stejnokroj a nasadili si chirurgické roušky, štíty a další ochranné pomůcky nezbytné pro práci na pitevně. Vinnie se odebral do „díry“, aby připravil všechno potřebné pro první pitvu dne včetně nástrojů, nádobek na vzorky a ostatních věcí, a Jack využil volné chvilky k zběžnému pročtení zprávy od Janice Jaegerové. Nebylo pochyb, že případ bude po forenzní stránce zajímavý a že snad splní to, co od něj očekával. Zesnulá byla manželkou člena Newyorského policejního oddělení a pistole služební zbraní jejího manžela, což nebylo nic neobvyklého. Žena byla nalezena v posteli a její manžel zatelefonoval na tísňovou linku údajně potom, co uslyšel tragický výstřel.

Zatímco se Vinnie činil v pitevně, aby proces urychlil, Jack se vypravil do průchozí chladírny pro Sueino tělo. I když ostatní soudní lékaři trvali na přísné separaci svých povinností od práce márničních techniků, Jack byl větší rovnostář, zejména hned zrána, kdy se nemohl dočkat, až se pustí do práce. Prostorná průchozí chladírna přibyla k pitevně poměrně nedávno a vznikla na stejném místě, kde bývaly někdejší zásuvky s mrtvolami. Těla se z nich vysouvala na pojízdných vozících; podobné řešení je často vidět ve filmech i v televizních pořadech. Popsané skladování bylo vizuálně poutavé, ovšem zabíralo spoustu místa a v neposlední řadě nevyhovovalo především při hromadných smrtelných nehodách. A tak se místo zásuvek navrhly velké chladicí skříně, do nichž se vešel dvojnásobek těl a byl k nim snadnější přístup.

Veškeré přírůstky z předešlé noci už ležely na jednotlivých vozících pohodlně po ruce, poblíž vstupu. Jack musel jen nalézt správné tělo, což, jak věděl, nebude obtížné. Stačilo, aby nadzvedl plachtu a podíval se na obličej zesnulého. Rozhodně nemusel zkoumat cedulky na prstech u nohy. Když při čtvrtém pokusu objevil Sue a spatřil její tvář, zaváhal déle, než očekával. I po smrti vypadala velice impozantně.

Chvíli se na ni jen díval. Obvykle pečlivě upravené vlasy měla přilepené na čele a obličej bledší než zaživa. Ústa jí deformovala endotracheální trubice, červené hedvábné šaty byly rozstřižené a odhalovaly hrudník, kde dosud zůstalo pár konektorů od EKG – důkaz masivního resuscitačního úsilí na oddělení pohotovosti. „Moc mě to mrzí,“ zašeptal Jack; chladný vzduch mu přeměnil dech v páru. Při pohledu na Sue si znovu připomněl, jak je život křehký.

Vrátil plachtu na místo, vyvezl vozík z chladicího boxu a projel s ním přes chodbu do pitevny, která od jeho nástupu do OCME prodělala výraznou modernizaci. Přesto se v ní našly prvky nevyhovující starobylosti a nebylo pochyb, že největší a nejstarší patologická instituce ve Spojených státech zoufale potřebuje novou pitevnu.

Vinnie se zhostil své práce s obvyklou zručností a na Jackově oblíbeném stole už bylo všechno připravené. Byl to stůl číslo osm v nejvzdálenější části místnosti a Jack k němu spěšně zamířil. Jeho umístění daleko od vstupu upřednostňoval proto, že tolik nehrozilo případné vyrušení od ostatních soudních lékařů, kteří se ujímali svých případů později. Jack rozhodně nebyl asociální typ. Právě naopak. Jen si chtěl udržet soustředění, aniž by ho cokoli rozptylovalo. A jak zdůraznila Laurie, byl nejrychlejším patologem z celého týmu.

Jen co se vozík ocitl vedle stolu, Vinnie z něj stáhl plachtu. Pak pomohl Jackovi přenést tělo.

„Páni,“ vyhekl. „To je pořádně těžká paní.“