WE ALL LIVE HERE

Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2025

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková, 2025

ISBN 978-80-249-5849-1

Pro Saskii, která už teď rozumí lidem víc,
než kdy budu já sama

1

Lila

Na nočním stolku má Lila zarámovanou fotografii, které se zatím neodhodlala zbavit – nebo možná ani nechce. Čtyři tváře namáčknuté těsně u sebe před obřím akváriem v nějaké zahraniční turistické destinaci – už si ani nevzpomíná, kde to bylo – a za nimi prázdně zírá přes sklo hejno obrovských, duhově pruhovaných ryb. Violet si jedním prstem zvedá nos a stahuje si dolní víčka, takže připomíná groteskní voskovou figurínu. Celie má na sobě pruhované námořnické tričko a taky se šklebí, i když vzhledem k tomu, že jí tehdy muselo být tak třináct, už jsou v tom znát lehké rozpaky. Lila se usmívá v marné naději, že z toho navzdory všemu bude pěkná rodinná fotka. A pak je tu Dan, jehož úsměv je podivně nucený, tváří se záhadně a rukou spočívá na Violetině rameni.

Tahle poslední společná fotografie je první věc, kterou Lila každé ráno uvidí, a poslední, na kterou jí večer padne zrak. Ví, že by ji měla dát někam, kde jí nebude kazit den, ale z nějakého důvodu, kterému sama nerozumí, ji prostě nedokáže schovat do šuplíku. Někdy, když nemůže spát, sleduje pruhy měsíčního světla klouzající po stropě a pak letmo pohlédne na tu fotku a teskně si přitom představí rodinu, kterou mohla mít, a všechny ty prázdninové fotografie, které nikdy nevzniknou – deštivé víkendy v Cornwallu, exotické pláže, na kterých by byli všichni v bílém, jásání nad promocí před cihlovou budovou univerzity, možná i Celiina svatba s pyšnými rodiči po boku. Všechno jsou to mlhavé, pomíjivé obrazy života, který se jí vypařil před očima.

A někdy má chuť popadnout kus modré lepicí hmoty a připlácnout ji Danovi přímo na obličej.

*

Anoushka zavolá, zrovna když se Lila snaží prošťouchnout vskutku zatvrzele ucpaný záchod v patře. Když si tenhle dům v zelené čtvrti severního Londýna s Danem před dvěma a půl lety kupovali – prostorný, „osobitý“ (což v realitním slangu znamená „nikdo jiný ho nechtěl“), zralý na kompletní rekonstrukci –, byla Lila prastarými koupelnami v mátové a malinové barvě okouzlená. S Danem procházeli jednotlivé místnosti a společně si malovali, jak to v domě bude vypadat, až bude hotový. Ovšem když si to teď pořádně vybavila, byla to spíš ona, kdo chodil po domě a maloval si. Dan jenom utrousil pár vyhýbavých „hm, hm“ a pokukoval přitom po mobilu.

Den poté, co si vyzvedli klíče, se ovšem to kouzelně starosvětské potrubí rozhodlo ukázat svou pravou tvář a spustilo nekonečný, zlovolný sled ucpávání a přetékání. V růžové koupelně, kterou používala děvčata, teď trůní vedle nádržky gumový zvon a ohnuté drátěné ramínko, aby Lila mohla zasáhnout (protože je to zjevně vždycky na ní), kdykoli se něco rozhodne tupě zaklínit v hlubinách mísy.

„Lilo! Zlato! Jak se máš?“

Vzápětí Anoushka ztlumí hlas a Lila matně zaslechne: Ne, Gracie, karafiáty v tom nechci. To jsou tak hrozně vulgární kytky! Ne, kdepak, gerbery ani omylem! Ty ona nemůže ani cítit.

Lila se předkloní a nosem přepne telefon na hlasitý odposlech. Na ruku v gumové rukavici jí vyšplíchne voda a jí se zvedne žaludek. „Mám se skvěle! Úžasně!“ oznámí do telefonu. „A co ty?“

„Jako vždycky, bojuju za svoje báječné autory jako lvice! Přijdou ti další tantiémy, šek je na cestě. Mělas ho dostat už minulý týden, ale Gracie je těhotná a doslova pořád zvrací. No vážně, už jsem musela vyhodit tři odpadkové koše. Byl to fakticky nebezpečný odpad.“

V přízemí se neodbytně rozštěká Tulák, jejich pes. Štěká úplně na všechno – na veverky na zahradě, na holuby, popeláře, náhodné návštěvy, i jen tak do prázdna.

„Jé, no to je bezva,“ pronese Lila, zavře oči a zarazí ramínko ještě hlouběji. „Myslím, že je těhotná. Ne že zvrací.“

„No, ani moc ne. Hrozná pruda. Nechápu, proč mají všechny moje asistentky pořád potřebu mít děti. Žádná se tady ani neohřeje. Začínám si říkat, jestli za to nemůže klimatizace. A jak se mají ty tvoje úžasné holčičky?“

„Skvěle. Mají se skvěle,“ odpoví Lila.

Nemají se skvěle. Celie se ráno rozbrečela u snídaně, podle všeho kvůli něčemu, co viděla na Instagramu, a když se Lila ptala, co se stalo, odsekla jí Celie, že to by stejně nepochopila, a nasupeně odkráčela do školy. A když se Violet dostalo ujištění, že ano, opravdu musí ve čtvrtek k tátovi, protože taková je dohoda, vrhla na Lilu ledově nenávistný pohled, beze slova sklouzla z vysoké židle a celou cestu do školy nepromluvila ani slovo.

„Prima, prima,“ pronese Anoushka roztržitým tónem, který napovídá, že by nevnímala, ani kdyby jí Lila řekla, že její dcery ráno popravili. „No a co ten rukopis?“

Lila vytáhne ramínko z mísy. Hladina vody pořád dosahuje těsně pod okraj. Stáhne si gumové rukavice a opře se zády o skříňku. Tulák dole stále štěká a ona přemýšlí, jestli nebude muset donést sousedům další lahev vína. Za poslední tři měsíce už jich rozdala sedm, jen aby si proti sobě všechny nepoštvala.

„Kdy budeš mít něco, co bys mi poslala? Minulý měsíc jsi zněla hodně pozitivně.“

Lila si hlasitě odfoukne. „No… pracuju na tom.“

Chvíli je ticho.

„Zlato, nechci, aby to znělo přísně,“ řekne Anoushka a zní to přísně, „Obnova se ti neuvěřitelně povedla. A ty Danovy sviňárny nám pak ještě pěkně zvedly prodeje. Aspoň za to mu možná můžeme poděkovat. Ale nechceš přece zmizet lidem z očí, že ne? Nechceš to přece odevzdat s takovým zpožděním, že na tom budu muset makat, jako kdybych uváděla prvotinu.“

„Víš co, já ti to už brzo pošlu.“

„Jak brzo?“

Lila se rozhlédne po koupelně. „Za šest týdnů?“

„Řekněme za tři. Nemusí to být perfektní, zlato. Jenom potřebuju mít nějakou představu, jak to vlastně chceš pojmout. Pořád to má být průvodce životem šťastně svobodné ženy?“

„No… jo.“

„Spousta tipů, jak si užívat samostatnost? Legrační historky z rande? Nějaké ty žhavé perličky ze života plného nezávazného sexu?“

„Jo, jasně. To tam všechno bude.“

„Nemůžu se dočkat! Už teď jsem z toho na větvi! Budu tvoje dobrodružství prožívat zprostředkovaně. Kristepane, Gracie, do toho nového koše ne! Už musím. Budu čekat na tvůj e-mail! Moc všechny pozdravuj!“

Lila ukončí hovor a zírá do záchodové mísy, jako by chtěla silou vůle přimět vodu, aby konečně odtekla. Vtom zaslechne, jak jde Bill po schodech nahoru. Na podestě se zastaví, oddechne si a znovu vykročí do schodů. Žili předtím s Lilinou matkou v přízemním domku z padesátých let, jen deset minut pěšky odsud – málo nábytku, spousta světla, čisté linie – a tohle rozvrzané stavení s hromadou pater a harampádí mu dává každý den zabrat.

„Holčičko moje?“

„Ano?“ Lila rychle nasadí pokud možno veselý, povzbudivý výraz.

„Strašně nerad ti to říkám, ale zase tu byli sousedi, stěžovat si na psa. A stropem v kuchyni začíná prosakovat něco hodně nechutného.“

Instalatér pohoršeně sykl, vytrhl z podlahy čtyři prkna a oznámil, že v odpadní trubce objevil prasklinu. Vypustil nádržku a informoval Lilu, že bude potřebovat vyměnit všechny rozvody. „Ale teda myslím si, že už to s touhle koupelnou moc dlouho nevydržíte. Snad i moji prarodiče jsou mladší než tohle.“ Vypil dva hrnky přeslazeného čaje a naúčtoval si za svůj pohotovostní výjezd tři sta osmdesát liber. Lila tomu začala říkat daň z mercedesu. Kdykoli se objevil nějaký řemeslník a zahlédl na příjezdové cestě zaparkovaný ten předražený sportovní veterán, automaticky si k faktuře přidal pětadvacet procent.

„Takže tohle mohlo za to, že se nám ucpává záchod?“ zeptala se Lila, naťukala do strojku PIN své karty a snažila se nemyslet na to, jak moc jí to ukousne z měsíčního rozpočtu.

„Nene, tam bude asi problém ještě jinde,“ odvětil instalatér. „Ale používat ten záchod samozřejmě nemůžete. Budete muset nechat předělat všechny instalace. A možná přitom i vyměnit tu podlahu. Některá ta prkna můžu normálně promáčknout palcem.“

Když Lila zavřela za instalatérem dveře, položil jí Bill mozolnatou ruku na rameno. „To bude v pohodě,“ pronesl s lehkým stiskem. V jeho podání to byl vrchol citové podpory. „Mohl bych ti vypomoct, kdybys chtěla.“

„To nemusíš,“ otočila se k němu s úsměvem. „Zvládnu to. Nic to není.“ Bill si tiše povzdechl, pak se otočil a ztuhle se odšoural do svého pokoje.

Bill s nimi bydlel už devět měsíců. Přistěhoval se krátce po matčině smrti. Jelikož byl, jaký byl, nezačal propadat záchvatům pláče, nehrozilo, že zemře hladem ani že nechá dům zpustnout. Jen se tiše stáhl do sebe, až se z bývalého energického truhláře, jak ho Lila znala posledních třicet let, stal jen stín. „Prostě mi chybí,“ hlesl pokaždé, když Lila přišla na večeři a kmitala sem a tam, aby do příliš tichých místností vnesla aspoň trochu života.

„Já vím, Bille,“ odpovídala mu. „Mně taky chybí.“

Jenomže ani Lila to zrovna nezvládala. Když jí Dan oznámil, že odchází, byla v šoku. Až když se však dozvěděla o Marje, pochopila, že ve srovnání s tím byl Danův odchod jen takový závan bolesti, který se jí v podstatě ani nedotkl. Prvního půl roku skoro nespala, v hlavě měla jedovatou bouři, jak se jí jednotlivé nitky konečně spojovaly, stíhaly ji střídavě výčitky, strach a ledový vztek, a v duchu si přehrávala milion hádek, které se nikdy neuskutečnily, protože se z nich Dan vždycky dokázal nějak vykroutit: „Ne před dětma, Lilo, dobře?“

A pak, jen pár měsíců nato, Francesca náhle umřela, a i tohle všechno se najednou zdálo nicotné. Takže když Lila navrhla, že by se k nim Bill mohl na čas nastěhovat, vzájemně se oba ujišťovali, že je to hlavně kvůli tomu, aby pomohl s dětmi a s dalšími věcmi, dokud si Lila nezvykne na život samoživitelky. Bungalov si Bill nechal a skoro každý den se vydával do své pečlivě udržované dílny na konci zahrady, kde spravoval sousedům židle nebo brousil sloupky na zábradlí, aby holky v Lilině domě nepropadly mezerami. O tom, kdy se zase vrátí domů, se s Lilou nebavili. Jeho tichá přítomnost koneckonců Lile nijak nenarušovala život (copak teď nějaký měla?) a dodávala jejich zmenšené rodině tolik potřebný pocit stability. Bill byl jako kotva na jejich bezradně se pohupující pramici, která se většinu dní zdála být trochu děravá a vratká – jako by se s ní zničehonic a bez varování ocitli uprostřed širého moře.

Lila jde pěšky ke škole. Je první týden po prázdninách a Bill se nabídl, že tam zajde místo ní, ale Lila si potřebuje nahnat kroky (dennodenně ji pronásleduje pomyšlení na Marjiny nekonečně dlouhé nohy a stále štíhlý pas). Vyzvednout Violet navíc znamená nutnost vyjít z domu, což jí pomáhá alespoň trochu otupit výčitky, že zase za celý den nenapsala ani řádek.

Oba dobře vědí, proč se Bill nabídl: odpolední vyzvedávání Lila nenávidí. Ráno je to v pohodě: všichni spěchají a ona se může jen rozloučit a běžet. Ale odpoledne jsou mnohem nepříjemnější: stojí společně s ostatními matkami u školních vrat a úplně cítí, jak se na ni všechny dívají. První měsíc po Danově odchodu to bylo neustálé nevěřícné vrtění hlavou: To nemyslíš vážně! Kristepane, to je hrůza, moc mě to mrzí! A za jejími zády možná: No ale člověk se mu zas nemůže divit, že jo? A pochopitelně tu bylo to nešťastné načasování, jako by se vesmír rozhodl si z ní opravdu ošklivě vystřelit: došlo k tomu jen čtrnáct dní poté, co vyšla Obnova, a ona musela dávat jeden rozhovor za druhým o tom, jak spravit manželský vztah vyčerpaný každodenním kolotočem práce a výchovy dětí.

Dva dny poté, co Dan odešel, se Lila chmurně připloužila k hřišti. Tři další matky tam stály s hlavami u sebe a společně si četly ten článek z Elle s výmluvným titulkem Jak se mi povedlo udělat své manželství pevné jako skála. Když si Philippa Grahamová – ta přebotoxovaná potvora – všimla Liliny přítomnosti, rychle schovala časopis za zády a nasadila přehnaně nevinný výraz, zatímco její dvě kamarádky, které se za ní věčně táhly jako věrný stín, se úplně klepaly potlačovaným smíchem. Doufám, že vaši manželé právě teď chytají nějakou špatně léčitelnou pohlavní chorobu od nezletilých prostitutů, pomyslela si Lila a nasadila úsměv, aby byla připravená, až se Violet vyloudá ze dveří a školní tašku potáhne po zemi za sebou.

Celé týdny ji na školním dvoře provázelo tlumené mumlání, v němž se mísilo zhrození a fascinovaný úžas, nenápadné ohlížení a klepy cezené koutky úst. Čelila tomu se vztyčenou hlavou, kůže jí mravenčila a čelist měla bolavě namoženou od ztuhlého úsměvu, který teď nasazovala trvale, takže jí pokrýval obličej jako zmrzlá krusta. Dovážek na návštěvy ke kamarádkám se ujala její matka: jezdila pro ně svým maličkým citroënem a spřáteleným matkám vysvětlovala, že Lila má spoustu práce a dorazí příště. Jenomže matka už tu nebyla.

Lile se důvěrně známým způsobem sevře žaludek. Vytáhne si límec až nad uši a postaví se na okraj neuspořádaných hloučků matek, chův a občas i nějakého osamělého tatínka. Upřeně se zadívá do telefonu a předstírá, že je zabraná do nějakého veledůležitého e-mailu. To je poslední dobou její běžná taktika. Případně s sebou bere Tuláka, který se nepříčetně rozštěká, kdykoli se k nim někdo přiblíží blíž než na dvacet metrů.

Zítra, pomyslí si. Zítra se nenechám ničím vyrušit. Odvezu Violet do školy, vrátím se, ve čtvrt na deset se posadím ke stolu a nezvednu se, dokud nenapíšu aspoň dva tisíce slov. Rozhodne se nemyslet na to, že přesně tenhle slib si posledního půl roku dává přinejmenším třikrát týdně.

„Já to věděla!“

Z hloučku matek stojících u duhově natřené lavičky poblíž houpaček se ozve nadšený výkřik. Lila mezi nimi zahlédne Marju, která se naklání dopředu, Philippa jí tiskne paži a usmívá se od ucha k uchu. Marja má na sobě dlouhý kašmírový kabát barvy velbloudí srsti, na nohou tenisky a blond vlasy má volně, umně stažené do velikánské želvovinové spony. „No jo, u Niny jsi přece nic nepila! Na tyhle věci já mám čich!“ zasměje se Philippa. Položí Marje ruku na břicho, ale potom se ohlédne, spatří Lilu a teatrálně se odvrátí. „Kristepane, promiň!“ vysloví přitom neslyšně.

Marja se otočí po směru Philippina pohledu. Začervená se.

Lila to instinktivně pochopí dřív, než to jejímu mozku stihne dojít. Nevidoucíma očima zírá na displej telefonu a srdce jí buší jako o život. Ne! To ne! To nemůže být pravda! Ne po tom všem, co Dan tvrdil. Tohle by nám přece neudělal. Ale červeň, která se nahnala Marje do tváří, rázem zbaví Lilu všech pochybností.

Lile se udělá zle. Zatočí se jí hlava. Netuší, co si počít. Ze všeho nejraději by se zhrouceně opřela o strom stojící jen o pár kroků dál, ale nechce, aby ji u toho ostatní matky viděly. Úplně cítí, jak ji propalují pohledem. Rychle si přitiskne telefon k uchu a předstírá, že se s někým baví. „Ano! Ano, to jsem já! To jsem ráda, že voláš! To je super. Jak se máš?“ Mluví pořád dál, aniž věděla, co z ní vlastně padá. Otočí se, aby už nikoho neviděla, a v hlavě jí hučí.

Nadskočí leknutím, když ji Violet zatahá za ruku.

„Ahoj kočičko!“ Lila spustí ruku s telefonem a všimne si, že vedle dcery stojí paní Tugendhatová. „Všechno v pořádku?“ zeptá se Lila veselým tónem a její hlas zní až příliš pisklavě a pronikavě.

„S kým to mluvíš, když ti nikdo nevolá?“ otáže se Violet a se svraštělým čelem se dívá na telefon.

„Vypadlo nám to,“ řekne Lila rychle. Má pocit, že snad exploduje. Cítí uvnitř takový přetlak, až se zdá, že ho její tělo nemůže pojmout.

Učitelka, paní Tugendhatová, má na sobě propínací svetr s dlouhatánskými chlupy a netopýřími rukávy. Na klopě má ručně vyráběný odznak ze žluté lepenky s nápisem zelenou fixou: „Všechno nejlepší k narozeninám!“ „Zrovna jsme se s Violet bavily o závěrečném představení. Říkala vám, že bude dělat vypravěčku?“

„No to je super!“ vyhrkne Lila a nasadí široký, křečovitý úsměv.

„Nechceme dělat vánoční představení – snažíme se teď respektovat všechna náboženství. Vím, že to bude až za dlouho – no, čtyři měsíce vlastně asi nejsou tak dlouho –, ale víte, jak dlouho trvá dát něco takového dohromady.“

„No jasně!“ přisvědčí Lila.

„Chováš se hrozně ujetě,“ poznamená Violet.

„A navíc jste teď jediná z rodičů, kdo působí v zábavním průmyslu, když teď Frances odešla z Emmerdale. Stejně nehrála žádnou důležitou postavu. Takže Violet navrhla, že byste to mohla dělat vy.“

„Dělat co?“

„Vyřešit kostýmy pro hlavní postavy.“

„Kostýmy,“ zopakuje Lila bezvýrazně.

„Bude to adaptace Petra Pana.“

Marja odchází od ostatních matek. Velbloudí kabát si přitáhne těsněji kolem pasu a rychle, rozpačitě se po Lile podívá. Vyjde z brány a Hugo, její malý syn, ji přitom táhne za ruku.

„Samozřejmě!“ přisvědčí Lila. Někde vzadu v hlavě jí začne hlasitě hučet. Skoro nic přes ten rámus neslyší. Má pocit, jako by jí vhrkly do očí slzy, protože najednou vidí svět jako přes sklo.

„Vážně? To je báječné! Violet nevěděla, jestli budete chtít.“

„Máma sem do školy nechce chodit,“ podotkne Violet.

Lila s námahou upře pozornost zpátky na dceru. „Cože? Co to vykládáš, Violet? Chodím sem hrozně ráda! Za celý den si to užiju nejvíc!“

„Minulý týden jsi Celii zaplatila čtyři libry, aby pro mě došla.“

„Ale nene! Dala jsem Celii čtyři libry. Protože je potřebovala. Vyzvedávání s tím nemělo co dělat.“

„To není pravda. Povídalas, že by sis radši ukousala nohu, a Celie se nabídla, že pro mě dojde, když jí dáš dost peněz, aby jí to stačilo na to kafe s maršmelounama z Costy, a tys řekla, že dobře, a pak –“

Paní Tugendhatové poněkud zakolísá úsměv na tváři.

„To už stačí, Violet. Rozhodně, paní Tugendhatová! Myslím to, co jste říkala. Rozhodně do toho půjdu!“ Něco se Lile stalo s pravou rukou. Nepřestává jí máchat, jako by chtěla svá slova zdůraznit. Připadá jí, jako když jí ta ruka vůbec nepatří.

Paní Tugendhatová se rozzáří. „No, nejspíš začneme zkoušet až po podzimních prázdninách, ale aspoň budete mít čas dát ty kostýmy dohromady, že?“

„Jistě!“ zvolá Lila. „Jistě! Ale teď už musíme běžet. Máme trochu naspěch. Ale – ještě to probereme. Rozhodně to musíme probrat. A všechno nejlepší… k narozeninám!“ Lila ukáže paní Tugendhatové na hrudník, pak se otočí a vykročí po ulici.

„Proč jdeme tudy?“ dožaduje se Violet a popoběhne, aby Lile stačila. „Vždycky chodíme po Frobisher Street!“

Po Frobisher Street se předtím vydala Marja. Lila má pocit, že jestli se bude dneska muset ještě jednou dívat na ty blonďaté, lesklé, načechrané vlasy, tak snad padne a umře. „Napadlo mě… že by to chtělo nějakou změnu,“ odpoví.

„Ty jsi dneska fakt děsně divná,“ poznamená Violet. Zastaví se a vytáhne z batohu pytlík zeleninových lupínků, které jí tam musel dát Bill namísto obvyklých křupek. Snaží se jim vylepšovat stravu. Violet zpomalí krok, aby mohla jíst při chůzi, takže musí zvolnit i Lila. „Mami?“

„Co?“

„Vědělas, že Felix má červy v zadku? O přestávce si tam strčil prst, jednoho vytáhnul a ukázal nám ho. Normálně bylo vidět, jak se mu na prstě kroutí.“

Lila ztuhne a chvíli tu informaci vstřebává. Obvykle by po takové informaci začala ječet. Teď jí to připadá jako ta nejmíň příšerná věc, jakou dneska slyšela. Podívá se na dceru. „Sahala jsi na něj?“

„Fuuuj! Ne,“ zašklebí se Violet a hodí si do pusy další lupínek. „Řekla jsem mu, že se od něj odteď budu držet tak patnáct kiláků daleko. Napořád. A od ostatních kluků taky. Jsou všichni čuňata.“

Lila si pomalu přejede dlaní po obličeji a dlouze, roztřeseně vydechne. „Zůstaň pořád stejná, Violet,“ pronese, když se jí konečně vrátí řeč. „Už teď to máš v hlavě víc srovnané, než jsem kdy měla já.“

2

Po Danově odchodu a matčině smrti si Lila vytvořila nejrůznější strategie, jak přežít den. Jakmile se probudí, což je většinou někdy mezi pátou a šestou ranní, hodí do sebe tabletku antidepresiv, zapije ji vodou, oblékne se dřív, než jí to začne pořádně myslet, a na hodinu jde venčit Tuláka. Rázným krokem dojde až k parku Hampstead Heath, kde se na blátivých cestičkách setkávají lidé při prvním ranním venčení, osamělí chodci s kávou a zarputile se tvářící běžci se sluchátky v uších. Lila při chůzi poslouchá audioknihy nebo ukecané podcasty o ničem, jen aby nebyla sama se svými myšlenkami.

Vrátí se domů, vzbudí děvčata, pod příslibem nejrůznějších úplatků je vytáhne z postele a vypraví do školy, přičemž se snaží nebrat si osobně jejich neustálé nadávání a dotčené pokřikování ohledně ztracených ponožek a telefonů. Co se k nim přistěhoval Bill, dělá snídani on a trvá na tom, aby holky místo Liliny obvyklé nabídky ohřívaných plněných taštiček a bagelů s marmeládou snídaly ovesnou kaši s ovocem a nejrůznějšími druhy semínek. Bill má na výživu velmi nekompromisní názory. Donekonečna dokáže vykládat o rybím tuku a očistné funkci luštěnin a nevšímá si přitom, jak děvčata protáčejí panenky a vrhají toužebné pohledy na krabici čokoládových kuliček. Na večeři jim vyváří výživné pokrmy plné neznámých druhů zeleniny a snaží se nedat najevo, jak mu vadí, když si holky stěžují, že by radši tousty se šunkou a sýrem.

Když se Lila vrátí ze školy, posadí se v místnosti, kterou ironicky nazývá svou pracovnou: pokoj skoro pod střechou, kde zdi pořád ještě lemují pomačkané lepenkové krabice plné nikdy nevybalených knih. Vyřídí tu nejnaléhavější agendu, což ji – společně s příslušnými finančními výpočty – tak vyčerpá, že si pak často jde zdřímnout na gauč. Někdy si lehne na koberec, poslouchá nějaký uklidňující meditační podcast a snaží se přitom ignorovat Tulákovo štěkání zezdola. Snaží se pravidelně jíst, aby jí neklesal cukr v krvi, s čímž by přišel i propad v náladě. Po probuzení zažene ospalost hrnkem čaje a vydá se nakoupit, co jim doma chybí. Tou dobou už je obvykle čas vyzvednout Violet a Lila se opět přepne do módu „máma“, v němž není čas na žádné vtíravé myšlenky. Místo toho se až do večera zaobírá nekonečnými domácími půtkami, praním prádla, dohlížením na úkoly a posloucháním, jak moc se dnes děvčata zase musela lopotit. Potom si vezme dvě tabletky antihistaminu (její doktorka už jí nechce předepisovat její oblíbené prášky na spaní: prý se teď považují za škodlivou drogu), ale když má obzvlášť silný záchvat nespavosti, vykouří si s hlavou z okna půlku jointu. Když začne mít konečně pocit, že by snad mohla usnout, zapne si uspávací podcast – v němž herci s příjemnými, tichými hlasy monotónně předčítají nudné příběhy – a modlí se, aby se za pár hodin zase neprobudila.

Nechce na ně ani pomyslet: na bývalého manžela a jeho nedbale krásnou novou přítelkyni. Nechce myslet na jejich dům kousek odsud, dokonale čistý, minimalisticky a stylově zařízený, s konferenčním stolkem od Nogučiho. Nechce myslet na svou matku, která jí nějak dokázala pomoci celý tenhle průšvih zvládat, ale která už tu není.

Jsou dny, kdy má pocit, že bojuje se vším najednou: s vlastním mozkem, kde se zuřivě honí myšlenky a prokluzují jí pod rukama, s rozkolísanými hormony, s kily navíc, s bývalým mužem, s domem, který se tváří, že jí každou chvíli spadne na hlavu, s celým světem.

Když večer holky vstanou od stolu a nechají po sobě nedojedené srnčí s kroupami, na což se Bill zatváří velmi vyčítavě („Vždyť je to tak výborné jídlo! Hodně bílkovin, málo tuku!“), najednou si Lila tupě uvědomí, že jí přibylo úplně nové bojiště: Danovo miminko.

To dítě bude nevlastní sourozenec jejích dcer, bude už napořád součástí jejich životů. Bude se s nimi rovnocenně dělit o všechno, co jejich společný otec má: peníze, čas, lásku. Ze všeho nejvíc bude však to malé potvrzením reality. Dan se nikdy nevrátí, přestože i tak samozřejmě Lila věděla, že je to nepravděpodobné. Bude to další věc, s níž se Lila bude muset po dalších osmnáct let – možná dnes a denně – potýkat. Už jen při té představě by si nejraději vrazila pěsti do očí.

Dan zavolá ve čtvrt na devět. Nepochybně poté, co se Marjin skvěle vychovaný šestiletý syn Hugo poslušně vykoupal, vzal si čisté pyžamko, pečlivě si vyčistil zoubky, uložil se do postele a teď už přinejmenším hodinu spí. Kdežto Violet právě visí za nohy na zábradlí a vyzpěvuje rapovou píseň, v jejímž textu se až dosud jedenáctkrát vyskytla zmínka o genitáliích.

„Ahoj Lilo.“

Jakmile uslyší jeho hlas, stáhne se jí reflexivně žaludek. Zhluboka se nadechne, než mu odpoví. „Říkala jsem si, kdy se ozveš.“

„Marja je hrozně rozhozená.“ Povzdechne si. „Hele, ani jeden jsme nechtěli, aby ses to dozvěděla zrovna takhle.“

„Tak Marja je rozhozená, jo?“ vyletí z Lily dřív, než se stihne ovládnout. „Ale chudinka.“

Dan se na chvíli odmlčí, než znovu promluví. „Podívej, je teprve v osmnáctém týdnu. Říkali jsme si, že by bylo lepší počkat přes prázdniny a pak bychom…“

„Ale že to vědí ostatní matky ve škole, to je v pohodě.“

„Ale ona jim nic neřekla. Ta ženská – jak se jmenuje? – to prostě uhodla. A Marja jí přece nemohla lhát.“

„Kdepak. Chraň bůh, aby se tu lhalo. A kdy o tom plánuješ říct holkám?“

Dan zaváhá. Lila ho úplně vidí, jak si přejíždí dlaní po temeni, jako vždycky, když čelí nějaké náročné situaci. „No… totiž. Říkali jsme si – já jsem si říkal –, že od tebe by to možná vzaly líp.“

„No tak to ne!“ Lila se zvedne od stolu a přejde ke dřezu. „Ani omylem, Dane. Tohle je na tobě. Jestli má někdo holkám říct, že už za ně máš náhradu, tak to udělej sám.“

„Jak to myslíš, ‚náhradu‘?“

„No, už teď děláš tatínka cizímu dítěti. Jak si asi myslíš, že se na to budou dívat?“

„Dobře víš, že takhle to není.“

„Vážně? Byls jejich táta. Teď vodíš každé ráno do školy něčí jiné dítě. Každý den s ním sedíš u večeře.“

„Jsem přece pořád jejich táta, krucinál! Seděl bych s nima u večeře každý den, kdyby to šlo!“

„Ale ne když bys přitom musel s náma žít, že jo?“

„Lilo, proč tohle děláš?“

„Já? Já nic nedělám. To ty jsi od nás utekl. To ty jsi začal spát s naší sousedkou. A to ty teď vychováváš cizí dítě, zatímco tvoje vlastní děti tě vidí dvakrát týdně!“ Lila se nenávidí za ten tón, za slova, která se z ní přímo řinou, ale nedokáže je zastavit. „A to ty ses rozhodl udělat si další dítě s o dvanáct let mladší ženskou! A přitom, pokud si dobře vzpomínám, trvals na tom, že další dítě už rozhodně ne, bez ohledu na to, jak moc jsem ho chtěla, protože už tak skoro nezvládáš ty dvě, co už máme!“

V tu chvíli ji něco přiměje ohlédnout se. Celie stojí u lednice. V ruce drží krabici pomerančového džusu a zírá na matku s otevřenou pusou.

„Celie?“

Její dcera je bledá jako stěna. Položí krabici s džusem a vyběhne z kuchyně.

„Co je?“ dožaduje se do telefonu Dan. „Co se děje?“

„Celie!“ vykřikne Lila. A pak řekne do sluchátka: „Ještě ti zavolám.“

Dveře Celiina pokoje jsou zamčené a za nimi se ozývá hlasitá hudba. Lila dvakrát zkusí zalomcovat klikou a pak zabuší, ale dostane se jí jen tlumeného: „Běž pryč!“ Chvíli nerozhodně stojí, pak se sveze zády po dveřích, sedne si na zem a naslouchá neúprosně dunícím basům.

V telefonu jí začnou přistávat zprávy od Dana, jedna za druhou. Lila nemá sílu na to, aby je četla, a zahlédne z nich jenom útržky:

děláš to mnohem těžší, než by

jak jsem říkal, nechceme jim přece ani jeden

a nakonec si určitě to malé zami

Lila přepne telefon do režimu „nerušit“ a usilovně se snaží zklidnit dech.

Konečně se hudba ztiší. „Budu tady sedět tak dlouho, dokud se mnou nezačneš mluvit, kulíšku,“ řekne hlasitě, aby ji Celie slyšela. Její hlas se rozlehne do ticha. „Nikam nejdu. A dobře víš, že takhle vydržím prudit dlouho.“

Zase je dlouho ticho.

„Mám tady termosku, spacák a mentolové tyčinky. Můžu tady klidně sedět až do čtvrtka, když budu muset.“

Konečně zaslechne, jak se ke dveřím blíží kroky. Celie odemkne dveře a zase se vzdálí. Lila se ztěžka vyhrabe na nohy a zkusmo dveře otevře. Její dospívající dcera leží na posteli, dlouhé černé vlasy dramaticky rozhozené kolem hlavy, nohy v ponožkách opřené o zeď.

„Nenávidím ho!“

„To ti nevěřím. Je to přece tvůj táta,“ opáčí Lila a pomyslí si: Ale já jo.

„Je to totální ubožák! Víš, že ona dala svůj těhotenský test na Instagram?“

„Cože?“

Celie jí ukáže telefon. A opravdu, skví se tam fotka bílé plastové tyčinky se dvěma modrými čárkami a pod tím běhá pořád dokola OMG OMG OMG.

„A prý že to zatím nikomu neřeknou.“ Lila vrátí dceři telefon, posadí se na postel a položí Celii ruku na nohu. „Moc mě to mrzí, zlatíčko. Strašně mě mrzí, že musíš tohle všechno řešit.“ Polkne. „A taky mě mrzí… že to nezvládám vždycky úplně dobře.“

Celie si zuřivě setře slzu zpod oka a pak znovu, když si na prstě všimne šmouhy od řasenky. „Ty za to nemůžeš.“

„No a ty už vůbec ne.“

Celie se po ní úkosem podívá. „Kdy ses to dozvěděla?“

Lila potřese hlavou. „Zaslechla jsem, jak se o tom jedna další máma ve škole s Marjou baví. Právě proto tvůj táta volal. Mrzí mě, žes to musela zjistit zrovna takhle.“

Celie zavrtí hlavou. „Já už jsem to věděla.“

„Jak to myslíš, věděla?“

„Má v koupelně těhotenské vitamíny. Už je tam má kolik měsíců. Proč by je jinak brala, kdyby nečekala dítě?“

Lilu bodne další bolestivá křeč. Takže to bylo plánované. Na okamžik zavře oči, zatne zuby, povolí čelist a pak řekne: „No, možná že až se narodí, budete ho nakonec mít rády. Možná to bude skvělý přírůstek do rodiny a zjistíte, že mít velkou rodinu je vlastně super. Bude to v pohodě, Celie. Vlastně bych se vsadila, že ze svého nového brášky nebo sestřičky budeš celá pryč. Budeš mít někoho dalšího, kdo tě bude zbožňovat. Myslím navrch k nám všem, samozřejmě.“

Chvíli je ticho.

„Probůh, mami, jako herečka jsi fakt úplně mizerná.“

Lila se na dceru podívá. „Fakt?“

„Absolutně nedokážeš zachovat kamennou tvář.“

Chvíli obě jen tiše sedí. Pak Lila vzdychne. „No dobře, no. Tak si na to možná budete chvíli zvykat. Všichni si na to budeme zvykat. Ale prostě vím, že vás obě má táta opravdu moc rád. A tyhle věci se nakonec vždycky nějak vytříbí.“

Celie se k ní přisune, natáhne se a stiskne jí ruku. Hned ji zase odtáhne, ale stačí to. „A ty jsi v pohodě, mami?“ zeptá se po chvilce.

„Naprosto,“ pronese Lila pevně. „Mám vás dvě přece. Vy jste jediná rodina, kterou jsem kdy chtěla.“

„A taky máš Billa.“

„A mám Billa. Co bychom si bez Billa počaly?“

„I když nás nutí jíst hrozné blivajzy. Mami, nemohla bys mu říct, ať věčně nevaří tu čočku? Ráno na zemáku jsem si z toho hrozně nahlas uprdla a přísahala bych, že všichni věděli, že jsem to byla já.“

„Řeknu mu.“ Lila vklouzne do svého pokoje, vezme si další antidepresivum a pak sejde dolů. Doktorka trvala na tom, že by Lila měla dodržovat doporučené dávkování. Jenomže její exmanžel neoplodnil půlku severního Londýna. Lila si vezme ještě jednu tabletku.

„Všechno v pohodě?“ Bill myje nádobí a ztichlou kuchyní se jemně line vážná hudba z rádia. Lila ho pokaždé ujistí, že nádobí umyje potom, a jde se dívat na televizi. Jenomže Bill se za chvilku začne nepokojně vrtět, pak se pokradmu vytratí z obýváku a za půl hodiny se vrátí s vlhkou utěrkou v ruce a s výrazem tiché úlevy. Bill má rád pořádek. Za těch několik měsíců si Lila navíc uvědomila, že se Bill potřebuje cítit užitečný, a tak ho nechává být, i když má starost, že by ve svých osmasedmdesáti letech měl mnohem víc odpočívat. Bill s utěrkou přes rameno se k ní otočí.

„Jasně,“ ujistí ho Lila. A pak rádoby ledabyle dodá: „Dan bude mít další dítě. S tou svojí pružnou mladou milenkou.“

Bill chvíli nehybně stojí a snaží se tu zprávu vstřebat. „To mě opravdu mrzí,“ pronese pak svým strohým hlasem majitele panského domu.

Okamžik oba mlčí.

Pak Bill dodá: „Vážně nevím, co na to říct. Tvoje matka by to věděla.“ Dojde k ní a ji na vteřinku napadne, že se ji snad chystá obejmout. On však zaváhá, pak se dotkne rukou její paže a lehce ji stiskne. „Je to blbec, Lilo,“ pronese tiše.

„Já vím.“ Lila polkne.

„A ještě toho bude litovat. Až přijdou všechny ty neprospané noci a pokakané plínky,“ dodá Bill. „A pak tomu porostou zoubky… a bude se to vztekat… všechen ten binec a chaos, hrůza.“

Já jsem ten chaos milovala, pomyslí si Lila smutně. Milovala jsem v tom žít: špinavé děti, dům plný plastových hraček a košů přetékajících prádlem. Chtěla jsem jich pět. Celou bandu. A dům na venkově plný psů a zablácených bot a košů s dřívím na zátop, které jsme nasbírali v lese. „To jo,“ řekne.

Zvedne hlavu a uvědomí si, že ji Bill pozoruje. Ten hned sklopí oči ke svým naleštěným botám. Bill má vždycky dokonale vycíděné boty. Vlastně neví, jestli ho vůbec někdy viděla jinak než v pečlivě nažehlené košili a botách, které se lesknou jako zrcadlo. „No, tvoje matka by asi ve skutečnosti řekla, že je to zmrd,“ pronese Bill zničehonic.

Lila na něj vykulí oči. Chvilku se nad tím zamyslí a pak přisvědčí: „To asi jo.“

„Zmrd jeden debilní, zasranej. Tak by to nejspíš řekla.“

Bill nikdy nemluví sprostě ani nespisovně a z jeho úst znějí ta slova tak nepatřičně, že na sebe chvíli oba jen překvapeně zírají a pak se krátce, ohromeně zasmějí. A potom ještě jednou, jako by dostali škytavku. Z Lilina smíchu se stane vzlyk. Zakryje si rukama tvář. „Nikdy to neskončí, Bille,“ rozpláče se. „Do háje! Tohle prostě nemá konce!“

Bill jí stiskne rameno. „Ale jo. Nic dalšího už nebude. Už to bylo do třetice.“

Lila žalostně popotáhne. „Odkdy ty jsi pověrčivý?“

„Od chvíle, kdy jsem prošel pod žebříkem a druhý den tvoji matku přejel autobus.“

„Vážně?“

„No, na něco to svést musím.“ Bill vyčkává, dokud Lila nepřestane plakat. „To zvládneš, holčičko moje,“ řekne jí pak tiše.

„Zvládneme to,“ zopakuje po něm Lila a odhrne si vlasy z očí. Ještě jednou popotáhne a otře si slzy. „Vypadám v pohodě?“

„Naprosto v pohodě.“

Lila se mu pozorně zadívá do tváře a pak se ušklíbne. „Bože, Bille, ty se umíš přetvařovat ještě míň než já.“

3

Za těch patnáct let manželství jsem se naučila jednu věc: je úplně v pořádku, když ke svému partnerovi necítíte dnes a denně všeprostupující lásku. Všichni jsme občas mrzutí, když se na zemi válí špinavé ponožky, když vaše polovička zapomene vzít auto na technickou prohlídku, když jste spolu už šest týdnů nespali. Jak praví proslulá Esther Perelová, láska je proces. V každém manželství jsou vrcholy a propady a za ta léta získá člověk větší nadhled a uvědomí si, že jsou to jen fáze vašeho vlastního, jedinečného milostného života. V manželství můžete za jediný den projít celou škálou emocí. Třeba se probudíte, muž vedle vás chrápe a vy byste ho nejradši zadusila polštářem. A pak je jedenáct dopoledne a vy byste nejradši, kdyby uklízečka skončila dřív a vy jste ho mohla popadnout a strávit s ním slastnou hodinku v posteli. Během jediné půlhodiny můžete vystřídat lásku, podráždění, touhu i vděčnost. Důležité je si ten proces uvědomovat, chápat jednotlivé fáze a nenechat se vlastními emocemi vyděsit. Protože dokud jste v tom oba spolu, dokud jste jeden tým, cítíte v hloubi duše, že to všechno patří k nádhernému lidskému bytí. Dan je můj tým, jsme v tom spolu a nemine den, kdy bych za tuhle jistotu nebyla vděčná.

Tenhle úryvek vyšel na pokračování v celostátních novinách jen dva týdny předtím, než Dan odešel. Občas si na něj Lila vzpomene a nejradši by se přitom schoulila do malinké, tvrdé kuličky, jako luskoun v ohrožení.

Když to psala, byla si tak jistá. Vybavuje si, jak seděla v pracovně, dávala dohromady tu poslední větu a úplně ji přitom zalila láska k jejímu muži, k celému jejímu životu. (Když o Danovi psala, cítila tenhle příliv lásky často: na papíře byl Dan mnohem méně komplikovaný než ten skutečný.) Kdykoli se Lila zmínila o svém otci, Dan pokaždé láskyplně zavrtěl hlavou a zakazoval jí opakovat otřepanou mantru: Každý nakonec odejde.

Poprvé mu to řekla hned zpočátku, vyděšená jeho setrvalým dvořením a neochotná brát rozvíjející se vztah vážně. Dan ji tenkrát vzal za ruku, sevřel ji ve svých a řekl jí: „Tohle v sobě prostě musíš přepsat. Že se tvůj táta zachoval jako kretén, neznamená, že se tak budou chovat všichni chlapi.“ Ta slova pro ni tenkrát byla jako zjevení a postupně se z nich stal základní kámen jejich vztahu.

Zpětně si teď Lila říká, že prvních deset let byli nejspíš převážně šťastní, navzdory nutnosti kombinovat práci a péči o děti a předhánění v tom, kdo je unavenější, když byly holky malé. Lila si zřetelně vybavuje rodinnou dovolenou v době, kdy zrovna psala svou knihu: seděla tenkrát na pláži a pozorovala dcerky, jak dovádějí ve vodě s její matkou (Francesca moře milovala). Objala si tehdy rukama kolena od písku a pomyslela si, jak neuvěřitelné má štěstí. Připadala si jako v bezpečném hnízdečku, pěkném a pevném a příjemném. Matka cákala po děvčatech, Bill na ni pokřikoval zpod slamáku, její překrásné holčičky se smály na celé kolo a vedle ní její manžel. Peněz měli dost, pořídili si nový dům a teď seděli na slunci a vlny se třpytily v jeho paprscích. Připadalo jí, že má všechno krásné ještě před sebou.

Pak ovšem věci nabraly nečekaný obrat – Dan ji opustil. A ani ne za rok odešla i matka.

Nad tím vším už Lila přemýšlí dobře dvacet minut. Na uších má sluchátka s potlačením hluku a upřeně zírá z okna. Vtom si všimne muže, který stojí na konci předzahrádky a dívá se nahoru. Lila ho chvíli zamračeně pozoruje a čeká, až muž odejde. Jenomže on se ani nehne. Jen ukročí doprava, opře se rukou o kmen stromu a stojí tam, jako by o něčem přemýšlel. Má na sobě péřovou bundu, poněkud umazané džíny a na hlavě pletenou čepici. Do tváře mu Lila nevidí. Projede jí záchvěv úzkosti: před čtrnácti dny ukradli sousedům auto přímo z příjezdové cesty. V duchu se modlí, aby muž začal telefonovat, šel dál nebo udělal cokoli jiného, co by jí prozradilo, že není zloděj, že nemá žádné nekalé plány. Jenomže on tam stojí dál a zamyšleně se dívá nahoru. Lila ještě chviličku zůstane sedět, potom si stáhne sluchátka z hlavy a rozběhne se dolů – čtvery, patery schody. Rychle připne Tulákovi vodítko, aby nebyla sama, a otevře vchodové dveře. Muž se po ní ohlédne.

„Tohle je soukromý pozemek!“ pronese Lila tak hlasitě, aby ji slyšel.

Muž na to nic, jen se na ni upřeně dívá. Tulák ho přivítá naléhavým, ohlušujícím, neutuchajícím štěkotem. Lila si najednou uvědomí, že je jedenáct dopoledne a ona má pořád ještě na sobě pyžamo a župan. Aby se přiměla nevstat od stolu, umínila si, že se neobleče, dokud nenapíše tisíc slov. Teď jí to ale připadá jako zásadní chyba.

„Co je?“ zavolá muž.

„Tohle je soukromý pozemek! Běžte pryč!“

Muž trochu svraští čelo. „Jenom se dívám na tady ten strom.“

To je vskutku absurdní výmluva.

„No tak to nedělejte!“

„Nemám se koukat na váš strom?“

„Ne!“ Tulák škube vodítkem, vrčí a poštěkává. Lila by mu za ten agresivní výstup nejraději dala pusu.

Muž se nezdá být znepokojen. Jen povytáhne obočí. „A když si stoupnu na chodník, tak se na něj dívat můžu?“

Dva kroky poodstoupí a zjevně je poněkud pobavený. Lila si připadá bezmocná a zároveň zuří: rozčiluje ji mužova nenucená sebedůvěra i to, jak zjevně si je vědom, že Lila nemá situaci absolutně pod kontrolou.

„Prostě se na ten strom nekoukejte! A na můj dům taky ne! Jděte pryč!“

„Vy jste panečku milá.“

„Nemám povinnost být milá! Jenom proto, že jsem žena, bych na vás měla být hodná? Stojíte mi na zahradě a já jsem vás sem nepozvala. Takže ne, nemusím na vás být milá!“

Její hlas nabere řezavý tón a Tulák štěká, až uši zaléhají. Koutkem oka Lila zahlédne, jak se v arkýřovém okně u sousedů pohnuly závěsy. Nepochybně to připíšou na seznam jejích prohřešků proti občanskému soužití. Omluvně zvedne ruku a závěs se zatáhne.

„Prima auto,“ podotkne muž s pohledem na mercedes.

Lila si ten sporťák koupila, protože jí to připadalo jako něco, co by udělala její matka – impulzivní, optimistický krok. Objednala si ho ze specializovaného autosalonu, protože z prvního, kam zavolala, se jí vůbec neozvali zpátky. A pořídila si ten nejvybavenější, nejdražší model, na který jí dědictví po matce stačilo – Mercedes Benz 380SL z roku 1985 –, protože prodejce v drahém obleku, u kterého nakonec skončila, zjevně nevěřil, že si to Lila může dovolit. („Jo,“ poznamenala její nejlepší kamarádka Eleanor ironicky, „tos mu teda ukázala.“)

„Má sledovací zařízení!“ křikne Lila.

„Cože?“ Muž ji zjevně přes ten kravál neslyší.

„Má namontované sledovací zařízení! A alarm!“

Muž se zamračí. „Vy si myslíte, že vám chci ukrást auto?“

„Ne. Nemyslím, že mi chcete ukrást auto. Protože pak by ho policie vystopovala a vy byste skončil ve vězení. Jo a mimochodem, nemám doma vůbec žádné peníze. Jenom kdybyste to chtěl vědět.“

Muž chvíli se svraštělým čelem hledí na svoje tenisky a potom k ní zvedne oči. „Takže vy jste šla ven, jenom abyste mi řekla, že se nemám dívat na váš strom a že vám nesmím krást auto, jinak půjdu do vězení, a vy nemáte žádné peníze.“

Takhle dohromady to zní úplně absurdně, což Lilu naštve ještě víc. „Tak nějak. Možná že kdybyste nelezl lidem na zahradu, nemusel by vám nikdo říkat vůbec nic!“

„No, já jsem vám vlastně na tu zahradu vlezl, protože mám domluvenou schůzku s Billem.“

„Cože?“

„Měl jsem domluvenou schůzku s Billem. Ohledně toho, že bych se mu staral o zahradu. Ale zvonil jsem a nikdo neotevírá, takže nejspíš není doma.“

Lila schlípne. „Aha,“ hlesne. V tu chvíli se Tulák, kterého mužovo setrvalé narušování jeho teritoria zjevně přivádí k šílenství, začne na vodítku cukat sem a tam, jako by se nemohl rozhodnout, jestli se na muže chce vrhnout, nebo začít prchat. Lila s ním zápolí a pokouší se ho uklidnit, ale tón jejího hlasu v něm zjevně vyvolal strach a on je k neutišení.

„Bill je u sebe.“ Lila to musí zakřičet ještě jednou, protože napoprvé její slova v tom rámusu zaniknou. „Je u sebe! Tady kousek po ulici. Víte co, moc se omlouvám. Pojďte dál a já mu zavolám. Nejspíš na to zapomněl.“

Ale muž o dva kroky ustoupí a vrátí se na chodník. „To je v pohodě. Zavolám mu sám.“ Vykročí po ulici pryč a vytahuje přitom z kapsy telefon.

„To mě nepřekvapuje, že utekl. Co Dan odešel, jsi hrozně… nabroušená.“

„Nabroušená?“

„Většinu času se tváříš, jako že bys s chutí někoho zavraždila.“

Lila se zadívá na vidličku, kterou při vyprávění o vetřelci, jenž vlastně nebyl vetřelec, šermovala Eleanor před obličejem, a opatrně ji položí. „To není pravda. Nabroušená možná jsem, ale tak vražedně zas nevypadám.“

Eleanor je zrovna bez práce, což znamená, že je pečlivě nalíčená. Když má zakázku – dělá maskérku pro televizi –, tvrdí, že nemá náladu na to, aby něco patlala ještě na sebe. Lila se na ni podívá a pomyslí si, že Eleanor stárne s mnohem větší grácií než ona. Vypadá naprosto oslnivě.

„No…“

„Takže podle tebe vypadám jako šílenec.“

„To neříkám.“ Eleanor si nabodne sousto suši na jednu z hůlek a strčí ho do pusy. „Jako tvoje nejlepší kamarádka jenom říkám, že se v poslední době… dost rychle vytočíš.“ Všimne si Lilina nešťastného pohledu a dodá: „Samozřejmě se to dá pochopit, vzhledem k tomu, co máš za sebou a tak. Ale já bych si to schovala jenom pro Dana. Možná by sis měla dát větší pozor, jaký dojem děláš na cizí lidi.“

„Dojem?“

„No, možná se zkus přestat tvářit takhle.“ Eleanor přimhouří oči a zahledí se na Lilu s kamennou tváří.

Lila odstrčí talíř. „To mám být jako já?“

„No, ne úplně přesně. Ty ještě tak jako vystrkuješ bradu, a to já neumím.“

„No tak ti pěkně děkuju.“

„Říkám to, protože to s tebou myslím dobře, Lil. A je hromada lidí, na které rozhodně takový dojem dělat potřebuješ. Dan je hned první na seznamu. Ale prostý zahradník, který se jenom dívá na strom a přišel za tvým postarším otčímem? To se možná zkus trochu přemáhat. Zkus to takhle.“ Eleanor se zvolna a přehnaně usměje.

„Ty jsi tak vtipná.“

„Nesnažím se být vtipná. Zkus to.“

„Já vím, jak se mám usmívat, El.“

„Možná. Ale poslední dobou už to moc neděláš. Jenom nechci, abys skončila jako taková ta zahořklá rozvedená panička, s věčně staženou pusou, jako když kouše do citronu. Nadělají se ti kolem rtů vrásky a bude se ti rozpíjet rtěnka.“ Eleanor našpulí ústa a ukáže na drobné rýhy, které se jí přitom vytvořily. „A jak je na tom vlastně Bill?“

Lila vzdychne a napije se vody. „Těžko říct. Jemu by klidně mohla upadnout noha a stejně by trval na tom, že mu nic není.“ Představí si ho, jak se tiše plouží po domě se sluchátky na uších, aby mohl poslouchat Radio 3. Jako by pro něj neustálý přísun vážné hudby představoval bublinu, která ho chrání před světem. „Myslím, že je docela v pohodě. Nutí holky jíst spoustu luštěnin.“

„Z čehož jsou úplně urvané.“

„Tos vystihla. Já nevím. S mámou měli nastavený takový přísný režim. Všechno podle rozvrhu, zdravé jídlo, pořádek… prostě řád. Takže žít s ním je někdy trochu komplikované. Nechápej to špatně, jsem moc ráda, že tam je. Myslím, že nám všem svědčí, že máme… něco stálého. Ale opravdu by se mohl trochu uvolnit.“ Lila si všimne, že se Eleanor pokradmu podívala na hodinky. „Někam jdeš? Moc ti to sluší, mimochodem.“

„Myslíš?“ opáčí Eleanor nenuceně, jako že dobře ví, že je to tak. V bohaté hřívě vlnitých, oříškově hnědých vlasů má vepředu jeden bílý pruh, který vypadá naprosto přirozeně a zároveň neskutečně stylově. Na sobě má jasně rudou hedvábnou halenku a na paži snad půl tuctu stříbrných náramků. „Mám dneska rande s Jamiem a Nicolettou.“

„S kýmže?“

„Přece s těmi dvěma, co jsem ti o nich povídala. Půjdeme do jednoho hotelu v Notting Hillu. Jsem docela natěšená!“

„Jo tak. Ta tvoje trojka,“ ušklíbne se Lila.

„My tomu radši říkáme ménage à trois. ‚Trojka‘, to je tak bulvární.“

Když se Eleanor před třemi lety rozvedla, rozhodla se vydat na jakousi sexuální odyseu a týden co týden vyráží za „dobrodružstvím“, jak tomu říká. Prý si to hrozně užívá. Nemusí řešit složité vztahy, nemusí se bát, jestli má dost pěknou postavu nebo jestli má s dotyčnou osobou či osobami společnou budoucnost, nic z toho. Je to jenom zábava a trocha skvělého sexu. Prý škoda, že se do toho nepustila už před lety, místo aby se snažila vydržet s Eddiem.

Kdykoli se setkají, má Lila pocit, jako by se její kamarádka pomalu měnila v někoho, koho už nepoznává. „A není to divné? Myslím jako, jestli si to musíte předem nějak rozvrhnout? Kdo co bude kam strkat? Anebo se střídáte?“ Lila se při tom pomyšlení otřese odporem. Nedokáže si představit, že by teď někomu ukázala snad i jen holé lýtko, natož aby radostně skočila do postele se dvěma úplně cizími lidmi.

„Ani ne. Oba dva se mi líbí a já se líbím jim. Prostě si posedíme, dáme si víno, zasmějeme se spolu a pak si trochu užijeme.“

„Ty to podáváš jako schůzku čtenářského kroužku, akorát že tam hrajou roli i genitálie.“

„To docela sedí.“ Eleanor si strčí do pusy kostičku zázvoru. „Akorát předtím nemáš za úkol něco číst. Měla bys to taky zkusit.“

„To bych snad radši skočila ze skály,“ opáčí Lila. „A hlavně si nedokážu představit, že bych byla s někým jiným než s Danem. Byla jsem s ním šťastná.“

„Vždyť sis vždycky stěžovala, že už jste spolu třeba půl roku vůbec nespali.“

„Ty máš paměť jako slon, to je hrůza. A to bylo stejně až ke konci.“

Eleanor jen povytáhne obočí, jako by se rozhodla v tom nešťourat. „Myslím, že bys potřebovala trochu radosti do života, Lil. S někým se zasmát, skočit do postele, abys nebyla pořád tak ztuhlá. Vždyť jsi pořád pěkná ženská. Nemáš se za co stydět.“

„Na žádnou sex párty s tebou nejdu, Eleanor.“

„Tak zkus nějakou seznamovací appku. Prostě si dej s někým rande. Jenom jako experiment.“

Lila zavrtí hlavou. „To ne. Ale budu se snažit tvářit míň nabroušeně. Kristepane, kolikrát už jsem tomu číšníkovi říkala, že chceme platit? To za ním mám jít a vyrvat mu ten účet z ruky, nebo co?“

Bill udělal k večeři rybu vařenou v páře. Pach rybiny praští Lilu do nosu hned, jak otevře domovní dveře. Lila zůstane stát v předsíni, zavře oči a připomene si, jak je od něj laskavé, že pro ně všechny vaří. Že to v domě bude ještě dva dny páchnout jako na rybím trhu v Billingsgate, je jen poněkud nešťastný průvodní jev.

Jenom ať to není s čočkou, pomyslí si Lila a sehne se, aby se pozdravila s Tulákem, který ji vítá, jako by byla jeho jediný bezpečný bod ve vesmíru.

„Ahoj drahoušku. Udělal jsem k večeři rybu s čočkou,“ zavolá na ni Bill. Otočí se a Lila spatří, že má na sobě matčinu zástěru. „Přidal jsem tam trochu česneku a zázvoru. Vím, že děvčata pořád říkají, jak jim to nechutná, ale je to moc dobré na imunitu.“

„Prima!“ řekne Lila a přemýšlí, jestli by se jí povedlo objednat si jídlo z restaurace, aniž si toho Bill všimne.

„Jak ses dneska měla, Lilo?“ Bill míchá zálivku na listový salát a všechno tiše podkresluje vážná hudba z rádia. Billovy boty se lesknou jako čerstvé kaštany a na sobě má košili s límečkem a kravatu, i když je už třináct let v důchodu.

„Ale jo, šlo to. Byla jsem na obědě s Eleanor a potom jsem měla sraz s naší účetní.“ O schůzce s účetní raději mluvit nechce. V hlavě se jí rozhučelo hned, jak začaly probírat tabulku s předpokládanými příjmy a předepsanými daňovými zálohami. „A co ty? Kristepane, co to je?“ vyjekne Lila s úlekem, když spatří obraz opřený na kuchyňské lince. Je to napůl abstraktní portrét nahé ženy. A ta žena má stejné šedivé kudrny a želvovinové brýle jako její matka. „Prosím tě, řekni, že to není…“

„… tvoje matka. Schází mi. Říkal jsem si, že by bylo pěkné, kdybychom ji měli v obývacím pokoji.“

„Ale vždyť je nahá, Bille!“

„Eh, to jí nikdy nevadilo. Vždyť víš, jak pohodový přístup měla k vlastnímu tělu.“

„Rovnou ti říkám, že holky rozhodně nebudou tak v pohodě, když se budou muset koukat na nahou babičku nad televizí.“

Bill se zarazí a na okamžik si nadzvedne brýle na nose, jako by si tuto eventualitu až dosud neuvědomil. „Nevím, proč musíš tolik řešit tu nahotu. Důležité je, co z ní vyzařuje zevnitř.“

„Bille, zevnitř je vidět prakticky všechno. Podívej, já vím, že ti máma chybí. Co kdyby sis ten obraz pověsil k sobě do pokoje? Aby byl první, co ráno uvidíš, a to poslední, na co ti padne oko, než půjdeš spát?“

Bill se na podobiznu upřeně zahledí. „Jenom mě napadlo, že by bylo pěkné, kdyby patřila do rodiny. Bylo by to, jako když se na nás dívá.“

„Možná kdyby měla aspoň kalhotky… Nemohla by patřit do rodiny oblečená?“

Bill s povzdechem odvrátí zrak. „Jak myslíš.“

Lila si najednou připadá provinile. Přistoupí k Billovi a obejme ho, jako by se mu chtěla omluvit. Bill nepatrně ztuhne, jako by pro něj jakýkoli tělesný kontakt byl narušením osobního prostoru. Lilu napadne, že její matka byla nejspíš jediná osoba na světě, vedle níž se Bill dokázal úplně uvolnit.

„Co takhle nějakou pěknou fotku? Rozhodně by bylo prima, kdybychom tu měli víc máminých obrázků,“ navrhne Lila.

„Připadá mi, jako by tu nikdy ani nebyla,“ hlesne Bill tiše. „Někdy se tak rozhlížím a říkám si, jestli vůbec kdy žila.“

Lila k němu vzhlédne a při pohledu na smutek a osamělost v jeho tváři má najednou pocit, že její vlastní zármutek je proti tomu úplné nic. Ano, přišla o matku, ale on ztratil svou spřízněnou duši.

„V našem starém domě mám krabici s fotografiemi,“ řekne Bill a zhluboka se nadechne. „Jsou tam fotky i další věci. Pokud tady ten obraz opravdu nechceš…“

Lila si uvědomí, že Bill už svůj vlastní příbytek neoznačuje jako „doma“, a při tom pomyšlení pocítí něco, co nedokáže tak úplně rozklíčovat. „Víš co?“ pronese. „Tak ho tady zatím nech. Holky stejně pořád jenom čučí do přístrojů, takže si ho možná ani nevšimnou.“

4

Telefon zazvoní v deset patnáct, přesně jedenáct minut poté, co Lila doťukala první odstavec, který se jí za celé měsíce podařilo dát dohromady, a devět minut poté, co se odváží pomyslet si, že možná jí to psaní zase začne jít. Přijme hovor a nepřítomně přitom zírá na monitor počítače, takže si nevšimne, kdo vlastně volá.

„To je paní Brewerová?“

„Kennedyová. Brewerová už nejsem.“ Nenávidí, že to musí vysvětlovat. Už tak si připadá dost ponížená.

„Eh… ach ano. Omlouvám se, v záznamech už to máme samozřejmě změněno. Volám ze školy – jenom jsme si říkali, jestli Celie dnes nemá nějaké vyšetření, o kterém nám zapomněla říct.“

„Prosím?“

„Celie. Dneska ráno se nenahlásila. Napadlo nás, že jde možná k zubaři.“

Lila má najednou v hlavě prázdno. Zapomněla snad, že má Celie domluveného zubaře? Podívá se do kalendáře v telefonu. Nic tam není. „Promiňte, ale jak to myslíte, že se nenahlásila?“

„Není ve škole.“

„Ale vždyť jsem ji ráno do školy brala. Tedy nebrala jsem ji, ale viděla jsem, jak nastupuje do autobusu.“

Chvíli je ticho. Takové to ticho, jaké každý rodič dobře zná: značí, že osoba na druhém konci dobře ví, že jste úplně mimo.

„Podle spolužáků do školy vůbec nedorazila. V poslední době chodí k zubaři tak často, že nás napadlo, jestli nemá další ošetření, o kterém nám neřekla.“

„K zubaři?“

Znovu je ticho.

„Donesla pokaždé omluvenku na odpolední vyučování… tento měsíc už třikrát.“

„Ale – ale ona u žádného zubaře nebyla. Zavolám jí. Zavolám. A pak – já se vám ozvu.“ Lile se sevře hruď panickým strachem. Najednou jí mozek zaplaví představa novinových titulků: Pohřešovaná dívka nalezena mrtvá. Rodiče údajně nic netušili.

Prsty zuřivě vyťuká Danovo číslo. „Lilo, mám teď nějaké jedná–“

„Nevíš, kde je Celie?“

„Cože?“

„Není ve škole. Zrovna mi volali.“

„Ale vždyť má být u tebe.“

„Já vím, Dane. Jenom mě napadlo, jestli ti něco neřekla. Nebo jestli jste nebyli na něčem domluvení, o čem nevím.“

„Ne, Lilo. O všem ti vždycky říkám.“

No, o všem ne, opáčila by nejradši, ale teď na to není vhodná chvíle.

„Dobře. Zkusím jí zavolat.“

Vytočí Celiino číslo, ale Celie to nebere. Po čtvrtém pokusu jí Lila pošle zprávu:

Celie, kde jsi? Napiš mi prosím, jestli jsi v pořádku.

Čtyři dlouhé minuty trvá, než Celie odpoví. Čtyři minuty, při kterých Lila úzkostně podupává nohou pod stolem. Čtyři minuty, během nichž jí proletí hlavou snad všechny možné varianty, co se mohlo stát, takže jí srdce i nervy jedou na plné obrátky.

Jenom jsem potřebovala trochu času pro sebe. Jsem v pohodě.

Lila na zprávu překvapeně zamžiká a na zlomeček sekundy ji zalije úleva. Strach však hned vzápětí vystřídá zuřivý vztek. Čas pro sebe? Čas pro sebe? Odkdy potřebuje teenagerka čas pro sebe? Lila se nadechne, vydechne a pak vyťuká: Máš být ve škole. Volali a chtěli vědět, kde jsi.

To jim nemůžeš říct, že jsem u zubaře nebo tak něco?

Kde jsi? Vrať se domů. Okamžitě.

Na displeji zablikají tři tečky značící, že příjemce píše odpověď, a zase zmizí. Lila upřeně hledí na telefon. OKAMŽITĚ DOMŮ, Celie! Tři tečky znovu bliknou a dál už nic.

Za celé své dětství vyhrožovala Lila útěkem z domu jenom jednou. Mohlo jí být tak osm devět, když došlo k nějaké hádce – už si ani nevzpomíná, kvůli čemu. S nepořádkem si matka nikdy hlavu nelámala („Všechno je tvůrčí proces! I binec!“) a na nějaké vymáhání pravidel taky moc nebyla, takže si Lila opravdu nedokáže vybavit, co se vlastně stalo. Pamatuje si ale, jak si sbalila školní batoh a velmi dramaticky matce oznámila, že odchází. Máma zrovna dělala něco na zahradě a klečela přitom na malém polštářku, který vyšívala ještě její matka. Otočila se, rukou v rukavici si zastínila oči a zamžourala do slunce. „Odcházíš? Jakože navždycky?“

Lila zuřivě přikývla.

Francesca sklopila oči k hlíně a zamyslela se. „Tak jo,“ pronesla posléze. „To s sebou budeš potřebovat něco k jídlu.“ Stáhla si rukavice, vstala a šla s Lilou do kuchyně, kde se začala přehrabovat ve spíži. „Nejspíš by sis měla vzít nějaké sušenky… a možná trochu ovoce?“

Lila otevřela batoh a matka zatím pobíhala po kuchyni.

„Možná taky aspoň jeden talíř. Bez talíře se špatně jí. Co takhle pár těch papírových, co nám zbyly z pikniku? Ty tolik neváží.“

Lila si vybavuje, jak se jí postupně zmocňoval neurčitý zmatek, jak se její vztek rozplynul pod tíhou matčiny veselé praktičnosti, jako by bylo naprosto pochopitelné, že se Lila hodlá vydat za nějakým dobrodružstvím.

„Už vím!“ zvolala Francesca poté, co zapnula zip na batohu, zatímco Lila si najednou nebyla vůbec jistá, co dál. „Monster Munch, ty, co máš tak ráda! Ty skoro nic neváží. Nechceš se přece tahat s těžkým batohem.“

Křupky Monster Munch s příchutí nakládané cibule byly Liliny oblíbené. Přikývla tedy a Francesca začala otevírat a zavírat dvířka a prohledávat kuchyňské skříňky. „Ale do háje. Vypadá to, že doma žádné nemáme. Co takhle pro ně skočit do krámu?“

Lila si zaboha nevzpomíná, jak to vlastně s jejím plánem na útěk dopadlo. Pamatuje si ale, jak s ní matka šla do obchodu, jak se horký vzduch odrážel od chodníku a jak pak matka dovolila Lile, aby si vybrala několik balení Monster Munch, a oznámila, že ona si tedy taky jedny koupí. Pomaličku se vracely domů, jedly přitom nadýchané křupky a povídaly si o té tlusté mourovaté kočce z čísla osmdesát jedna, o Francesčině oblíbené epizodě Doktora Who a o tom, jestli by nebylo lepší natřít domovní dveře načerveno. Zpětně si Lila uvědomuje, že matka nejenže dokázala odvést její pozornost, ale ještě to udělala tak, aby Lila mohla ze svého plánu s grácií vycouvat. Jak to, že máma vždycky přesně věděla, co dělat? přemýšlí Lila. A pak ji napadne: Dají se dneska ještě vůbec sehnat cibulové Monster Munch?

Celii spatří dřív než ona ji. Najde ji na trojúhelníkovém plácku pro pěší uprostřed nákupní zóny, kde se ve větru převalují prázdné obaly od jídla a pár nahodile rozestavených plastových stolků a židlí se snaží vyvolat dojem kavárenské kultury. Celie sedí na zídce květinového záhonu a se skloněnou hlavou zírá do telefonu. Není toho moc, zač by ještě byla Lila Danovi vděčná, ale když jí od něj přišla zpráva s připomenutím, že má přece ve svém mobilu sledovací aplikaci, vydralo se z ní procítěné Díkybohu!

„Celie?“ Lila se posadí vedle dcery a dotkne se její paže.

Dívka nadskočí leknutím a lehce zrudne. Na okamžik se jí ve tváři zračí neurčitý zmatek, ale pak si zjevně vzpomene na tu sledovací appku a Lila si říká, jak rychle ji asi Celie smaže. „Co se děje?“ Už nemá sílu se zlobit. Má jen hroznou starost.

„Nechci se o tom bavit.“

Lila se zadívá na svou dceru, na její dlouhé černé vlasy, úplně jiné než ty Liliny. Přeje si, aby Celie zase byla samý úsměv, jako bývala dřív – ty úsměvy jí zářily z tváře jako oslňující paprsky. Teď je Celie zamlklá, věčně zalezlá ve svém pokoji nebo zabraná do telefonu, ukrytá ve světě, kam za ní její nespolehliví, neschopní rodiče nemůžou. „Dobře.“

Lila se posadí na zídku tak metr od Celie a přemýšlí, jak tuhle situaci řešit. Co by asi udělala její matka? V její mysli jako by uplynuly celé hodiny, než se neobratně vytasí s jedinou otázkou, která ji napadne. „Jsi v pořádku?“

Celiin hlas se ozve jakoby odněkud od její hrudi, utopený za oponou vlasů. „Jsem v pohodě.“

„Nechceš mi říct, proč se ulejváš ze školy?“

Celie mlčí. Po chvíli jen pokrčí rameny. Nezúčastněně zkoumá cosi na svém prstě a pak se zadívá do prázdna.

„Ze školy mi kvůli tomu volali, víš.“

Celie si nepatrně povzdychne, nejspíš při pomyšlení, že odteď ji ve škole budou sledovat jako ostříži. Lila ztiší hlas. „Teď není vhodná chvíle chodit za školu, myšičko. Ne když máš před zkouškami.“

Celie bezmála slyšitelně protočí panenky. Chvíli obě jen mlčky sedí. Celie si zjevně začala zase kousat nehty – kůžičku kolem nich má bolavou a potrhanou. Zvedne oči k matce a pootevře pusu. A pak Lile zazvoní telefon.

„Lilo, nevíš, kde máme leštěnku na stříbro?“

„Cože?“

Bill něco zamumlá a pak řekne zřetelněji: „Leštěnku na stříbro. Donesl jsem stříbrný čajový servis po tvojí matce, abychom si mohli udělat pořádný odpolední čaj. Ale je hrozně zašlý a leštěnku nemůžu nikde najít. Není pod dřezem ani v zadní komoře.“

„Myslím, že žádnou nemáme. A teď zrovna něco řeš–“

„Ty nemáš leštěnku? Ale čím teda leštíš stříbro?“

„Stříbro myslím taky žádné nemáme. Bille, já teď opravdu nemůžu.“

Bill zklamaně vzdychne. „Nejspíš bych ji mohl jít koupit do toho krámu na hlavní ulici. Myslíš, že ji budou mít?“

Celie se k ní obrátila zády.

„To – to nevím, Bille. Podívám se po ní, až půjdu domů.“ Ukončí hovor a zkusmo se dotkne Celiiny paže. „Je to kvůli mně a tátovi?“

„Kristepane, mami. Nemusí být vždycky všechno kvůli tobě a tátovi.“

Její hlas zní nějak divně, jako by byl o malinko zastřenější a pomalejší, než by měl být. Na okamžik Lilu napadne, že snad Celie zadržuje pláč. A pak to ucítí, jen slabounký závan, sladký a štiplavý. „Celie? Ty kouříš trávu?!“

Celie po ní jen hodí zuřivým postranním pohledem, ale Lile tím prozradí všechno, co potřebuje vědět. „Co tě to probůh – Celie, trávu kouřit nemůžeš! Je ti teprve šestnáct!“ Celie v odpověď zamumlá něco sprostého, ale tak tiše, že to Lila spíš cítí, než slyší.

„Odkud to – kdes to sehnala? Prodal ti to někdo ve škole?“

„Proč? Chceš taky?“

„Cože?“

„Bože, mami, ty jsi fakt pokrytec. Dobře vím, že po nocích hulíš. Do mě šiješ, jako kdybych byla úchyl nebo co, ale sama to taky děláš!“

„To teda nedělám!“

„Kristepane, aspoň nelži! Normálně to cítím z okna.“

„No ale – ale – to je něco jiného! Dávám si ji, jenom když nemůžu spát!“

„No a já si ji dávám, když se nedokážu uvolnit. V čem je rozdíl?“

„Tobě je šestnáct! A mně dvaačtyřicet!“

Telefon znovu zazvoní. Bill. „Já teď opravdu nemůžu mluvit, Bille –“

„Já vím, drahoušku. Nebudu tě zdržovat. Jenom mě napadlo, když půjdeš kolem železářství, jestli bys mi taky nemohla koupit Barmanova pomocníka?“

„Cože?“

„To je takové moc užitečné univerzální leštidlo. Nešlo si nevšimnout, že kuchyně je místy trochu… neutěšená. Vím, že toho máš hodně, takže kdybys mi jedno balení koupila, můžu se do toho pustit a pořádně to –“

„Dobře! Fajn, Bille. Koupím to.“

Lila položí telefon a pak zničehonic chňapne po Celiině tašce.

Celie jí brašnu vytrhne. „Co to děláš?!“

„Kde to máš?“

„Pusť!“

„Tu trávu! Kde ji máš?“

Lila tahá za popruh, ale Celie se brání a na jednu krátkou, téměř komickou chvíli obě sedí na zídce a přetahují se o plátěnou brašnu.

„Kristepane, nech toho!“

Celii se povede přitáhnout si tašku k sobě. Seskočí ze zídky, úplně rudá vzteky.

„Trávu kouřit nemůžeš, Celie!“

„Bože můj, ty jsi tak trapná! Proč mi prostě nemůžeš dát pokoj?“

„Protože jsem tvoje máma!“

Lila za dcerou křičí, ale Celie si vrazí tašku pod paži a rychlým krokem střídaným s během vyrazí zpátky na zastávku autobusu.

„Je to moje povinnost!“ vykřikne Lila, ale její slova se zatočí ve větru stejně jako prázdné obaly kolem a vytratí se.

Vtom se znovu ozve Bill. „Víš co, říkal jsem si, že bych přinesl ze starého domu nějaké podtácky. Všiml jsem si, že jak děvčata nechávají sklenice na stolech, zůstávají pak na dřevě takové ošklivé kroužky. Mohla bys taky koupit leštěnku na nábytek, když už budeš v krámě? Včelí vosk, žádné ty hnusné chemikálie. Vrhnu se na to, hned jak se vrátíš.“

5

O těchhle svých představách s nikým nemluví, zvlášť ne od té doby, co je jednou nepředloženě vychrlila na Eleanor a Eleanor se zarazila a zeptala se: Jsi v pořádku? Ale na seriál se dívá dál: sedí na gauči v teplákách posetých psími chlupy, s vlasy staženými látkovou gumičkou, a přeje si, aby Estella vyváděla stále bláznivější a příšernější věci.

Následující tři dny Celie s Lilou nemluví. Ze školy chodí domů málem potajmu – vždycky se proplíží tak potichoučku, že si Lila její přítomnost uvědomí, teprve když zaslechne, jak se jí Bill ptá, jestli se nechce něčeho napít, a připomíná jí, že opravdu potřebuje pít víc vody. Jednou Celie nepřišla na večeři s výmluvou, že má moc práce do školy, a po další dva večery seděla celou dobu u stolu se sklopenýma očima, jako by si přála být kdekoli jinde, jenom ne tady. Lila jí dvakrát prohledala pokoj, nenašla v něm ani stopu po drogách, a celou dobu si přitom připadala podivně provinile. Teď se tak trochu bojí s Celií mluvit, aby se nějak neprozradila.

„Jensen?“