Oheň je tvým osudem

Pro

C.N.P.R.M.M.B.J.M.G.

a P.

Přeložila Eva Křístková

Barbara Erskine

Child of the Phoenix

Copyright © Barbara Erskine 1992

Translation © Eva Křístková, 2001

ISBN 978-80-249-5748-7

PROLOG

Llanfaes, Anglesey, 1218

Vysoko na nebi plul mezi cáry mraků chladný úplněk a mlčky shlížel do bouřlivých vod oceánu, jehož vlny se s hukotem valily k pobřeží a rozstřikovaly se v bílou tříšť. Ve dveřích do hradní síně stála mladá žena a přes ztemnělou zátoku hleděla k zasněženým vrcholům Yr Wydfa, třpytícím se v jasném měsíčním světle. Ve stínu nedaleko ní čekal v skrytu muž, klidný a nehybný, ruce složené na prsou. Einion Gweledydd, vysoký bělovlasý kmet, byl ve svém tichém spočinutí doslova ztělesněním přísnosti. Brzy se narodí dítě, jehož osud předpověděl. Dítě, jehož potomci dosednou na trůny tří království. Dítě, jež zasvětí dávným bohům Albionu. Přes jeho rty přelétl letmý úsměv. Angličanka rodí už třetí den a brzy vydechne naposledy.

V hradní síni hořel oheň a zaháněl všeprostupující chlad. Ženy nervózně pobíhaly okolo vznosného lože vystlaného hromadami kožešin, na němž spočívala jejich křehká kněžna, příliš vysílená, než aby křičela, když jí ostrá bolest znovu a znovu rozdírala útroby.

Muži ráno odjeli; ženy je poslaly pryč, aby se mohly v klidu věnovat své paní.

Rhonwen se pomalým krokem vrátila do místnosti a stanula u ohniště. Mlčky pozorovala, jak plameny uprostřed síně syčí a praskají, jak kouř stoupá ve spirálách k otvoru mezi začouzenými trámy a dál až k temné obloze, po které se honily mraky. Úsvit byl nedaleko.

Kněžna Joan hlasitě vykřikla. Rhonwen se sklonila, vzala do ruky hrst dubových klacíků a vhodila je do ohně. Vzplály zelenavě modrým plamenem jako dřevo všech stromů bičovaných slanými vichry, jež trýzní a ohýbají každou rostlinku, která se uchytí na pobřeží ostrova. Chvíli hleděla do mihotavého žáru, pak se otočila a zamířila k loži.

Za jejími zády vylétla z plamenů jiskřička a tiše se snesla mezi snítky vonných bylin, pokrývajících podlahu. Na okamžik zaskomírala, jako by se nemohla rozhodnout, zda zhasne či vzplane, pak zeleně zasvítila a rozběhla se po suché větévce vřesu.

Ženy se skláněly nad ložem a ošetřovaly vyčerpanou paní, z jejíhož lůna vyklouzlo do prostřených prostěradel drobounké dívčí tělíčko. Žádná z nich neucítila v zakouřené síni pach čerstvého dýmu.

Oheň se rozlétl po podlaze a zamířil k dřevěným stěnám pokrytým vyšívanými tapiseriemi. Tiché praskání se změnilo v sykot a poté v hučení. Ženy se s leknutím otočily, avšak to již plameny stravovaly zeď a vzpínaly se k mohutným trámům krovu.

Jedna z žen vyběhla, aby zvoněním přivolala muže, avšak ti byli příliš daleko, aby stačili přispěchat na pomoc. Všichni, kteří zůstali, v rychlosti pomohli zabalit bezvládnou kněžnu do pokrývek a co nejspěšněji ji odnášeli ke dveřím. Einion se zamračil: zdálo se, že kněžna bude žít, přestože věštba říkala, že zemře.

Dívčinou chůvou se měla stát Rhonwen. Ta stanula nad děťátkem, jež leželo na pokrývce z ovčích kůží a plakalo. Bylo tak maličké, tak křehounké… Poslední dcera knížete z Aberffraw; vnučka Jana Bezzemka, plantagenetského krále Anglie.

Kousek od lože spadl na podlahu hořící trám. Rhonwen se usmála. Oheň je znamení. Brida, měsíční paní, je bohyní ohně. To dítě je třikrát požehnané. Je to jeho osud. Brida o něj bude pečovat. Rhonwen se sklonila a vzala dítě do náruče. Pak se otočila a rozběhla se mezi sprškami padajících jisker ke dveřím.

Vítr vyhnal plameny do výše. Einion Gweledydd obrátil tvář k východu a rozevřel oči úžasem. Nebe bylo v jednom plameni. Mraky letící oblohou se zbarvily do zářivých odstínů oranžové, zlaté a šarlatové. Tam, kde vítr bičoval vlny vzpínající se jako hrady do výše, nabyla voda purpurového a karmínového zbarvení, zahalená třpytivou tříští vodních kapek letících vzduchem jako roje ohnivých mušek. Burácení větru a vody se mísilo s ohlušujícím praskotem požáru a hřmotem padajících trámů. Před jeho zraky se zářící mraky začaly překrývat a pomalu vytvářely na obloze obrovitý obraz ptáka rozpínajícího křídla od zasněžených vrcholků Eryri až k nazlátlým obzorům západního moře.

Sluneční orel. Eryr euraid. Ne! Žádný orel! Fénix! To slovo neslyšně splynulo z jeho rtů. Pták zrozený z ohně. Zrozený v okamžiku, kdy na východě vyšlo slunce. Ve chvíli, kdy z hořící síně vynášeli poslední dítě Llywelyna Fawra. Dítě Bridy, dítě ohně.

Dítě fénixovo.

Kniha první

1228–1230

KAPITOLA PRVNÍ

I.

Hay-on-Wye, duben 1228

„Nedívej se dolů!“ Dívenka balancující na úzkém chodníčku lešení přistavěného k vysoké hradní zdi se otočila a pohlédla do tmy. „Zastrč si sukni za pás!“ zvolala nebojácně. „Nikdo nás tady v té tmě neuvidí!“ Její smích zanikl v hukotu větru. „Už jsme skoro tam. Tak pojď!“

Kdesi v tmavých hlubinách se ztrácelo nádvoří hradu Hay. Od Černých hor vítr přinášel mlhu a déšť snášející se na kluzké plaňky lešení a kamenné zdivo svítící novotou.

Isabela de Braose se roztřásla strachy. „Já chci zpátky.“

„Ne, podívej! Ještě tři kroky a jsme tam.“ Eleyne, nejmladší dceři Llywelyna, knížete z Aberffraw, a jeho ženy Joan bylo deset let. Přesně o rok více než její přítelkyni. Složité předivo příbuzenských svazků z ní však zároveň učinilo Isabelinu nevlastní pratetu, což byla skutečnost, jež v dívenkách nepřestávala vyvolávat bujaré veselí, kdykoli si na ni vzpomněly.

Eleyne chytila Isabelu pevně za ruku a táhla ji krůček za krůčkem k temnému oknu vyhořelé věže, k níž nové zdivo přiléhalo. Do týdne začnou zedníci opravovat i ji a věž se znovu stane srdcem hradu. Avšak teď je to ještě pusté, tajuplné místo se zazděným vchodem, plné sutin a ohořelých trámů.

„Co tam chceš dělat?“ Isabeliny prsty křečovitě sevřely chladné, mokré dřevěné zábradlí.

„Podívat se, co je uvnitř. Myslím, že tam mají hnízdo havrani.“ Eleyne pustila Isabelinu ruku a hbitě došla několik posledních kroků. Vítr jí hnal do tváře chladný déšť. Jen stěží skrývala vzrušení. Výšky se nebála. Ani ve snu ji nenapadlo, že by mohla spadnout.

„No tak pojď, je to snadné.“ Ohlédla se přes rameno a přivřela oči. Hluboko pod sebou v šeru uviděla střechy domků choulících se pod hradbami Hay. Z některých stoupal k nebi namodralý kouř. Náhle si uvědomila, jaké zadumané ticho vládne v kopcích za městečkem, kde temný masiv hor, rozkládajících se na obou koncích širokého údolí Wye, vybíhá až do samého srdce Walesu.

Když dívenky konečně dosedly vedle sebe na široký kamenný okenní parapet, ještě chvíli mlčely a popadaly dech. Potom nahlédly do hlubin věže. Její dno se ztrácelo v tmách.

„To ale musel být obrovský požár,“ zašeptala Eleyne, oči upřené do černého jícnu. „Byla jsi u toho, když se to stalo?“

Isabela polkla a zavrtěla hlavou. „Stalo se to, ještě než jsem se narodila. Pojď odtud, Elly. Nelíbí se mi tu.“

„Já jsem se za požáru narodila,“ pokračovala Eleyne zasněně. „Rhonwen mi to vyprávěla. Oheň strávil velkou síň na Llanfaesu. Do rána, než se vrátil můj otec, z ní nezbylo nic než popel.“

„Tenhle hrad dal vypálit král Jan.“ Isabela nakoukla do tmy věže, rychle zavřela oči a zachvěla se. „Žádné hnízdo tu není, Elly. Prosím tě, pojď odtud.“

Eleyne se zachmuřila. Král Jan byl otec její matky a potomek samotného ďábla – alespoň se to o něm tradovalo, jako ostatně o všech Plantagenetech. V duchu si přičinila další vroubek na konto nenáviděné rodiny své matky. Pak rychle zahnala nepříjemné myšlenky a soustředila se na přítomnost. „To hnízdo tady někde musí být. Viděla jsem kolem věže létat ptáky.“ Napřáhla ruku do tmy. „Musím sem vylézt za denního světla. Rhonwen říká, že havran je posvátný pták, a já chci pírko pro štěstí.“

„Zedníci tě nepustí.“

„Tak sem vylezeme za úsvitu, než začnou pracovat.“

„Ne,“ prohlásila rozhodně Isabela a opatrně sklouzla z parapetu. „Já jdu zpátky. Jestli nechceš jít, tak si tu zůstaň sama.“

„Počkej, prosím tě.“ Eleyne se dolů nechtělo. Milovala chladné povětří, tmu a osamění. Nechtělo se jí zpět do komnaty, kde spaly v jedné posteli, a trpělivě odpovídat na otázky tří malých Isabeliných sester, kde byly a co dělaly. „Když tady zůstaneš, povím ti, jaké to je, být vdaná,“ vyhrkla.

„Ty nejsi doopravdy vdaná,“ opáčila pohrdavě Isabela. „Svého muže jsi nikdy neviděla.“ Ale přece jen se posadila na okenní parapet a schovala prochladlé nohy do sukní.

„Viděla. Na svatbě.“ Eleyne se zasmála. „Rhonwen mi to vyprávěla. Otec mě nesl v náruči a podal mě mému manželovi a ten prý celý zčervenal a málem mě upustil.“

„Muži nemají rádi malé děti,“ prohlásila zasvěceně Isabela.

Eleyne zasněně přikývla. „John byl tehdy mladý hoch. Bylo mu šestnáct.“ Odmlčela se. „Myslíš, že se ti můj bratr bude líbit?“

Isabela se měla provdat za Dafydda, jakmile otcové rodin sjednají příslušné formality.

Isabela pokrčila rameny. „Je jako ty?“

Eleyne se na okamžik zamyslela. „Myslím, že jsem jiná než všichni mí sourozenci. Sestrám se určitě nepodobám. Vzpomeň si na Gwladus! Obě dívky vyprskly smíchy. Eleynina nejstarší sestra, provdaná za Isabelina dědečka Reginalda de Braose, byla vážná, pětadvacetiletá žena, která se obestřela rouškou důstojenství, aby se alespoň trochu přiblížila svému padesátiletému manželovi. I další tři sestry byly o hodně starší a všechny byly vdané: Margaret za jiného de Braose, Reginaldova synovce Johna, který žil v dalekém Sussexu, Gwenlian za Williama de Lacy a Angharad za Maelwyna Fychana, knížete jižního Walesu.

„Gwladus by se zlobila, kdyby jen tušila, že jsme tady,“ ozvala se Isabela ustaraně.

„Ale zdaleka ne tolik jako tvoje matka.“ Eleyne za své krátké návštěvy Hay Evu de Braose už několikrát doslova rozzuřila. Na to teď však nechtěla myslet. Duchem se vrátila k bratrovi. „Dafydd se ti bude líbit. Je milý.“

Isabela se zasmála. „To říkáš o každém.“

„Opravdu?“ podivila se Eleyne. „No, lidé většinou bývají milí.“

„To není pravda, a ty to víš,“ pronesla Isabela přemoudřele. „Jen počkej, až budeš chtít něco, co oni nechtějí. Pak teprve uvidíš.“

Eleyne se zamračila. Jednoho člověka ráda neměla, ale to bylo její nejhlubší tajemství, které ji zároveň naplňovalo pocitem studu a viny. „Snad máš pravdu. Ale v téhle chvíli chci jen to, abys byla mou sestrou, což chtějí všichni, i naši otcové. Užijeme si spolu spoustu legrace, až přijdeš na Aber, uvidíš.“ Přitulila se k Isabele. „Kdy myslíš, že se všechno vyřídí?“

Isabela pokrčila rameny. „Jim vždycky všechno trvá celé věky. Než dojednají všechny ty náležitosti ohledně věna, statků a smluv o tom či onom… Ale pojď už, je mi zima.“

Eleyne ještě chvíli nehybně seděla, ponořená do snění. Potom se pomalu vydala za Isabelou. Netrvalo dlouho a byly dole. Jakmile se Isabela dotkla země, vrátilo se jí sebevědomí a byla stejně obratná jako její přítelkyně. Pohlédly na sebe ve tmě a propukly v smích.

„Nikdo nás neviděl.“ Eleyne triumfovala.

„Tím si nemůžeš být nikdy jistá,“ namítla Isabela, uhladila si pečlivě sukně a prohlásila: „A teď už chci jít spát.“

„Nechoď ještě. Pojď se podívat na koně.“ Eleyne se dotkla špičkou nohy opracovaného kamene ležícího u paty zdi.

„Ne, Elly. Jsem unavená a je mi zima. Jdu spát.“

„Tak si běž.“ Eleyne náhle ztratila trpělivost. „Ale dávej pozor, aby tě nikdo neviděl.“ S těmi slovy lehkým krokem vyšla zpod lešení do deště. Isabela zesinala. Eleyne celé dny bavila ji i její sestry historkami o Bílé paní, kterou prý zahlédla chodit po hradbách.

„Nevěřím ti. Říkáš to, jen abys nás vystrašila,“ nedala se jednou Isabela. Teď se kdesi otevřely dveře, z nich se vyřítili tři rozesmátí sloužící a pelášili přes dvůr ke kuchyním na protější straně nádvoří. Dívčiny choulící se u paty zborcené věže si ani nevšimli. Když se Eleyne ohlédla, Isabelu nikde neviděla.

Nervózně polkla. Pojednou si už nepřipadala tak statečná. Noc byla chladná a velký dvůr temný a opuštěný. Na hradbách stály samozřejmě stráže a ve stájích v přístěnku u hradeb frkali koně. Avšak ona tu cítila ještě něco jiného. Cosi, co tu neustále bylo a co ji pozorovalo. Eleyne se bázlivě rozhlédla.

„Jsi tu?“ zašeptala.

Odpovědí jí bylo jen skučení větru.

II.

V síni hořel oheň a tmu prozařoval tucet voskových svící.

„Myslím, že je nejvyšší čas odvézt Eleyne zpět do Gwyneddu, má paní.“

Rhonwen zastihla Gwladus, nejstarší Eleyninu sestru a druhou manželku Reginalda de Braose, pána hradu Hay, v nově dokončené západní věži hradu. „Mají na sebe s Isabelou špatný vliv.“

Rhonwen, výjimečně krásná žena s ostře řezanou tváří a pěknými vlasy, pečlivě schovanými pod závojem, vypadala ve svých takřka třiceti letech neobyčejně dobře, avšak přitažlivost jí chyběla. Měla v sobě cosi chladného, povýšeného, co lidi odpuzovalo. Jen vůči Eleyne dovedla projevit vřelost a lidský cit. Gwladus byla jejím pravým opakem. Tato vysoká, půvabná žena bouřlivého temperamentu, s havraními vlasy, hebkou pletí a zářivýma hřejivýma černýma očima pod houštinou hustých řas pohlédla zvysoka na Rhonwen a zvedla obočí.

„Pokud máš dojem, že Eleyne Isabelu kazí, vřele souhlasím. Na odjezd je však příliš brzy. Ještě jsem nedopsala dopisy otci a poslové, kteří přijeli s tebou, dosud s Reginaldem a Williamem jednají o znění svatební smlouvy.“

Posadila se do skvostně vyřezávaného křesla u ohně a pokynula Rhonwen, aby usedla opodál. „Víš, proč jsi zde? Zajisté ne proto, aby si dívky spolu mohly pohrát. Můj otec chce, aby se Isabela provdala za mého bratra. Proč?“

„Proč, má paní?“ Rhonwen nebyla ta otázka příliš po chuti. „Pro Dafydda to bude nepochybně skvělé spojení. Isabela je mladá, urostlá, a navíc hezká jako obrázek.“ Přinutila se k úsměvu. „A je vnučkou tvého muže. Kníže přikládá spojenectví s Braosy velký význam.“

Před osmnácti lety odňal král Jan Braosům jejich statky, avšak Reginaldovi a jeho bratru Gilesovi, biskupovi z Herefordu, se podařilo získat rodové dědictví zpět ještě předtím, než král v roce 1216 zemřel, a tak Braosové opět zaujali své místo mezi mocnými rody na pomezí Anglie a Walesu.

„Já vím.“ Gwladus stiskla rty. „To je důvod, proč mě provdal za Reginalda. Ale já chci vědět, proč usiluje o další svazek mezi našimi rody.“

Rhonwen sklopila zrak. Cožpak si Gwladus nedokáže na svou otázku odpovědět? Což nevidí, že její muž stojí nad hrobem? Diplomaticky pokrčila rameny. „Jsem pouze Eleynina chůva a učitelka, paní Gwladus. Nepatřím k důvěrníkům tvého otce.“

„Ne?“ Tmavé oči se zpod dlouhých řas na Rhonwen dlouze zahleděly. „To je zvláštní. Já bych řekla, že ano.“

Zavládlo dlouhé ticho. Gwladus netrpělivě vstala a přešla k oknu. Zachvěla se. „Nenávidím tohle místo! Dnes a denně Reginalda prosím, abychom se přestěhovali jinam. Ona tu pořád je! Jeho matka, která nedošla pokoje. Obchází tady. Celé rodině se zjevuje!“ Pokřižovala se, zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Jsi-li tu jen jako Eleynina chůva a společnice, uděláš nejlépe, když na ni půjdeš dohlédnout. A postarej se, ať nekazí Isabelu.“

III.

Ve spací komoře děti nenašla. Rhonwen stiskla rty.

„No tak?“ Zatřásla s jednou z chův, které spaly v místnosti. „Kde jsou?“

Vyděšená dívka zírala na prázdné lože, na něž dopadalo světlo Rhonweniny svíce. „Já nevím. Když jsme šly spát, tak tu byly.“

Teď se už probraly obě služebné. Ustrašenýma očima se rozhlížely po místnosti. Velmi se bály vysoké velšské dámy, chůvy manželky skotského prince a dcery knížete Walesu. Zároveň s ní tajně soucítily. To dítě bylo divoké a nezvladatelné, jak kategoricky prohlašovala Isabelina matka Eva de Braose.

Rhonwen přešla komnatou a nahlédla za závěs druhého lože. Tři malé hlavičky na polštáři svědčily o tom, že Isabeliny sestry se nočního dobrodružství neúčastnily. Rhonwen pohlédla k oknu zakrytému okenicí a povzdechla. Vítr i déšť po setmění zesílily. Ať už Eleyne provádí cokoliv, doufala, že to je uvnitř hradu.

IV.

Eleyne natáhla ruku a pohladila chřípí mohutného hřebce patřícího Isabelinu otci. Kůň jí spokojeně zafuněl do vlasů a přátelsky odfrkl.

„Tolik bych si přála, aby mi dovolili se na tobě projet,“ šeptala dívenka toužebně. „Letěli bychom s větrem o závod.“

Kůň zastříhal ušima, pozvedl velikou hlavu a zahleděl se do tmy. Eleyne zbystřila. Ve dveřích stáje zablikalo slabé světlo a o pár okamžiků později se v nich zjevila postava. Byl to drobný, shrbený podkoní Thomas s vrásčitou tváří osmahlou sluncem a divoce rozcuchanými vlasy, jemuž sir William de Braose svěřil do péče svého nejlepšího válečného oře a který právě s lucernou v ruce obcházel stáje.

„Zase ty, má paní?“ Thomas opatrně položil lucernu, aby nestála na slámě, a začal nakládat koni píci do žlabu. „To se ani trochu nebojíš? Vždyť tě může zašlápnout.“

„Neublíží mi.“ Eleyne se ani nepohnula.

„Ani by o tom nevěděl. Podívej se, jak je proti tobě obrovský!“ Thomas se naklonil, chytl Eleyne za paži a táhl ji pryč. „Pojď, maličká. Měla bys už dávno ležet v posteli.“

„A nemůžu tady ještě chvilku zůstat?“ zaškemrala Eleyne. „Prosím, nejsem ani trochu ospalá. Navíc Isabela chrápe.“ Eleyne se Thomasovi vysmekla a vrátila se ke koni. „Jednou si na něm zajezdím.“

„O tom dost pochybuju,“ ušklíbl se Thomas. „A když, tak určitě ne bez dovolení sira Williama. A teď už utíkej. Kdyby tě tu někdo našel, budu z toho mít svízel já.“

Zdráhavě zamířila ke dveřím stáje. „Poprosím sira Williama,“ prohlásila svéhlavě. „Vím jistě, že mi to dovolí…“ Zarazila se. Ze tmy se vynořila vysoká mužská postava.

„Copak bys ráda, princezničko?“ Sir William de Braose setřásl déšť z dlouhého pláště, sklonil se a rychle vklouzl pod doškovou střechu. Podle všeho jej vůbec nepřekvapilo, že dítě vidí ve stáji u svého koně tak pozdě v noci.

Eleyne se zhluboka nadechla. „Chtěla bych se projet na Invictovi. Prosím tě, dovol mi to. Vím, že to zvládnu.“ Chytila ho za ruku a upřela na něho prosebný pohled svých velkých zelených očí. Byl to nejvyšší muž, jakého kdy viděla. Jeho hezkou tvář lemovala záplava dlouhých, zvlněných hnědých vlasů, ztmavlých deštěm. Z očí mu vyzařovalo hřejivé veselí.

Zasmál se. „Proč ne?“ prohodil bezstarostně. „Pokud zem do zítřka jen trochu vyschne, proženeš ho, princezničko, jestli si troufneš. Postarej se o to, Thomasi.“

„Ale pane…,“ Thomas se tvářil nešťastně. „To lady Rhonwen nikdy nedovolí…“

„Pak to tedy lady Rhonwen jednoduše nepovíme.“ Sir William po něm netrpělivě blýskl okem. „Tohle děvče má kuráž jako hoch. Nechť si užívá, dokud může. Kéž bych měl syna, který by měl alespoň polovinu její odvahy!“

Thomas jej zamyšleně sledoval pohledem. „Kéž by měl vůbec nějakého syna,“ pronesl tiše, když Sir William odcházel. „Čtyři dcery, a žádný dědic! Avšak ještě má čas, bude-li mu Bůh milostiv.“

„Můj bratr mu bude dobrým synem, až si ho Bela vezme,“ hlesla Eleyne, která pojednou pocítila naléhavou potřebu pronést pár slov útěchy.

„To ano. Bůh stůj při nás. Velšské spojenectví nám přinese jen neštěstí. Vždycky to tak bylo.“ Thomas se zamračil a pak zavrtěl hlavou. „Zapomeň, co jsem řekl, maličká.“ Pak se otočil a pomalu kráčel ke svému příbytku na konci stájí.

Eleyne se za ním rozběhla. „Kdy budu moci jet na Invictovi?“

„Až utečeš lady Rhonwen.“ Sklonil se a vešel do přístřešku. Svlékl z ramen houni, jíž se chránil před deštěm, a odhodil ji do kouta. Ostatní pacholci, kteří tu s ním přespávali, byli pryč. Asi hrají vrhcáby někde v kuchyni, pomyslel si Thomas a v duchu se usmál. Taky dobře, aspoň bude mít chvíli klidu. V rohu místnosti hořel malý ohýnek. Přihodil pár větví a natáhl ruce k sálajícímu teplu.

Eleyne vklouzla tiše za ním. Pokorně zůstala stát vedle něho a upřela zrak do plamene. „Když přijdu za svítání, bude to stačit?“

„To záleží na tobě. Když přijdeš sama…“ Mlčky ji pozoroval v mihotavé záři ohně. Bylo to vytáhlé, hubené dítě s hebkou pletí a temně rusými vlasy, tak nepodobné své sestře, Černé Gwladus, jak jí tu přezdívali, že bylo těžké si představit, že pocházejí z týchž rodičů. Zachmuřil se. „Pojď sem k ohni a ohřej se trochu, děvče. Pak budeš muset jít,“ řekl, když viděl, jak se Eleyne chvěje zimou.

Dívka přistoupila k ohništi a vztáhla ruce k teplu. Po celou tu dobu upírala zrak do plamenů. „Vídáš někdy v ohni obrazy, Thomasi?“

„Jistě. To vídá každý.“ Ušklíbl se. „A když budeš pozorně naslouchat, uslyšíš i polena zpívat. Slyšíš? Poslouchej.“ Pozvedl ruku. „Stromy si pamatují písně všech ptáků, kteří kdy zpívali v jejich korunách,“ pokračoval zasněně. „Když pak dřevo hoří, vzpomene si na ně a zpívá, dokud nezemře.“

„To je krásné,“ vydechla Eleyne. „Ale smutné…“ Pokročila blíž k ohni. „Vidím dům. Podívej! Z oken a zdí mu šlehají plameny…“ Napjatě hleděla do ohně a v tváři se jí zračilo napětí.

Thomas se zachvěl. „Tak dost, děvenko. To víš, že vidíš plameny. Vždyť se díváš do ohně. A teď už běž a trochu se vyspi. Když budeš unavená, nebudeš mít sílu a toho koně neudržíš.“

Eleyne odtrhla zrak od ohně. „Nebudu ho muset držet,“ namítla po chvíli hlubokého ticha. „Budu mu šeptat do ucha a on udělá, co budu chtít.“

Po jejím odchodu zůstal Thomas dlouho zamyšlený. Nakonec však jen pokrčil rameny, kopnutím zavřel dveře a s povzdechem se uložil poblíž ohniště. Bude-li mít štěstí, vyspí se trochu, než se ostatní vrátí.

V.

Koně byli součástí Eleynina života, kam až její paměť sahala, a Rhonwen, která ji ve všem ostatním vedla až úzkostlivě přísně, ji nikdy zbytečně nevyháněla ze stájí. Koně dítě zbožňovali. Důvěřovali mu. Ať to byli statní velšští poníci ze stájí jejího otce, ušlechtilé klisny či mohutní váleční hřebci, vždycky jí dovolili nasednout.

„Nech ji být,“ říkával Einion Gweledydd, když ji zpovzdáli uznale pozoroval. „Má Eponinu ruku. Zvířata to cítí. Neublíží jí.“

Starý druid, jeden z nejpřednějších bardů Llywelynova dvora, byl jedním z mála těch, kteří se křesťanských obřadů účastnili jen se staženými rty a v skrytu vyznávali starou víru přežívající v horách a lesích Británie. Rhonwen k němu ještě v dětském věku přivedla její urozená matka a on ji zasvětil bohyni. Rodina za to matku i dceru vyloučila ze svého středu a nešťastná paní později zemřela. Rhonwen vychovala Llywelynova první žena, půvabná Tangwystl, matka jeho nejstaršího syna Gruffydda. Avšak Rhonwen nikdy nezapomněla, k čemu byla předurčena, a zůstala bohyni věrná. A poslouchala Einiona.

Einion tajně bděl nad Eleyniným vzděláním, i když sám se k ní nikdy nepřiblížil. Vše, co Eleyne znala, ji naučila Rhonwen: číst a psát velšsky, francouzsky i anglicky, počítat, šít, tkát a vyšívat, zpívat i hrát na harfu. Rhonwen jí také vyprávěla o minulosti knížectví jejího otce, o starobylých velšských královstvích, o dávných bozích a bájných hrdinech, kteří žili v horách i lesích Walesu. Dítě bylo bystré a rychle se učilo. Llywelyn i Einion byli spokojeni.

Kněžna Joan, Llywelynova manželka, jež v mnohých očích zaujala místo Tangwystl a jejíž syn Dafydd se měl stát dědicem trůnu namísto staršího Gruffydda, se o svou nejmladší dceru nijak zvlášť nezajímala. Většina dětí už jí odrostla a její mateřské instinkty vyhasly. Lásku projevoval Eleyne spíše otec. Zbožňoval ji. Na to, že ji jako dvouleté batole provdal za dědice svého mocného souseda, hraběte z Chesteru, mladíčka, který byl zároveň i následníkem skotského trůnu, jako by úplně zapomněl. Dívka stejně odejde k manželovi až ve čtrnácti letech. Do té doby bude jeho dcerou a on se bude těšit z její přítomnosti.

Kníže z Aberffraw i Eleynin vzdálený manžel rádi ponechali dítě v Rhonwenině péči. Ne tak Joan, když se dozvěděla o chůvině minulosti, avšak Rhonwen mlčela a vzorně plnila své povinnosti a Joan měla mnoho jiných starostí, a tak své výhrady odložila stranou a jen čas od času dala najevo svou nechuť. Kdyby jen tušila, jaké city k ní Rhonwen chová a jak vášnivě je oddána Tangwystlinu synovi a rodnému Walesu, byla by mnohem ostražitější. A zpozorněl by jistě i Llywelyn, kdyby věděl, že Rhonwen uctívá staré bohy a spolu s Einionem jim hodlá zasvětit i Eleyne.

VI.

Následujícího rána Eleyne tajně vyklouzla ze spací komory a o pár minut později už pelášila k stájím. Sir William v té době seděl ve velké hradní síni se svým otcem Reginaldem. Ten se onoho rána cítil lépe. Zřejmě se zbavil horečky, a tak mohl sejít dolů a pohovořit se synem. Oba muži teď zaujatě rozprávěli nad pohárem vína. Eleyne, jež se jako stín mihla síní, jim věnovala letmý úsměv a vyběhla do slunného jarního jitra.

Několik dnů trvající déšť ustal a údolí Wye zalilo zářivé slunce. Vzduch byl jasný a čistý. Oblohou se neslo krákání havrana, jenž kroužil vysoko na modré obloze a pak plavně přistál v okně pobořené věže. Při vzpomínce na včerejší dobrodružství, kdy se s Isabelou vyšplhaly až tam, se jí téměř roztřásla kolena. Teď ji však čekal mnohem skvělejší zážitek. Rychle se otočila a na havrana okamžitě zapomněla.

Hřebec už byl osedlán. Netrpělivě hrabal kopytem a pohazoval hlavou s velkýma laskavýma hnědýma očima. Thomas děvče vyzdvihl na široký koňský hřbet a poté sám nasedl na jednoho z menších jízdních koní. Dorazili už téměř k hradní bráně, když se nádvořím rozlehl zvučný Rhonwenin hlas.

„Okamžitě to dítě sundej z toho koně!“

Eleyne se ohlédla po Thomasovi. Měla sto chutí kopnout Invicta do slabin a vyrazit tryskem z hradu, avšak Thomas položil ruku na otěže a poslušně zastavil.

„Sir William řekl, že se smím projet,“ bránila se, zatímco Rhonwen utíkala přes nádvoří k nim.

„Tomu nevěřím. Rozumný člověk by žádnému dítěti nedovolil na toho koně ani nasednout. I dospělý by potřeboval deset rukou, aby ho udržel!“

Eleyne se pyšně zasmála. „Je obrovský, co? A krotký jako beránek, opravdu!“

„Slez dolů!“ Rhonweniny oči nebezpečně plály. „Okamžitě slez dolů. Na tom koni nikam nepojedeš.“

„Proboha, a proč ne?“ Na nádvoří se objevil sir William a ve dveřích do síně bylo vidět i sira Reginalda, jak se opírá o hůl. Tvář měl šedou a bolest do ní vepsala hluboké stíny. „Dovolil jsem jí projet se na Invictovi, paní Rhonwen. Nic se jí nestane.“

„Nechci, aby na tom koni jela.“ Rhonwen se postavila před sira Williama, ruce zaťaté v pěst. „Jsem za ni odpovědná. Když řeknu, že nepojede, tak nepojede.“ Nesnášela toho muže, jeho nonšalantnost, lehkou aroganci i jistotu, že kouzlu jeho úsměvu dříve či později podlehne každá žena či dívka v jeho okolí.

„Eleyne je mým hostem, madam.“ Williamovy oči náhle ztvrdly. „A toto je můj hrad. Stane se, jak si přeje ona.“

Eleyne se zatajil dech. Chvíli hleděla z jednoho na druhého, a aniž si to uvědomovala, zaťala prsty do hřebcovy bujné hřívy. Milovala Rhonwen a nechtěla, aby odešla pokořena, ale tohle byl boj a ona toužila, aby jej vyhrál sir William.

Rhonwen přivřela oči. „Chceš riskovat život toho dítěte? Uvědomuješ si, pane Williame, že tato dívka je hraběnka z Huntingdonu? Skotská princezna? Na ní závisí osud spojenectví a přátelství tří národů!“

Rhonwen nikdy nebyla krásnější. Eleyne na ni hleděla z koňského hřbetu, naplněna pýchou. Její chůva tu stála s hlavou hrdě vztyčenou, pravidelné rysy tváře zostřené vzrušením, a zlaté copy obtočené kolem hlavy jí pod lehkým závojem zářily jako zralé obilí. Eleyne si všimla, že ani siru Williamovi neuniklo, jak je Rhonwen krásná. Nicméně se zachmuřil. „Lady z Huntingdonu,“ opakoval lehce výsměšným tónem, „je mým hostem, madam, a já nepřipustím, aby se jí v mém domě něco stalo.“

„Lady z Huntingdonu,“ opáčila Rhonwen, „je hostem své sestry v domě tvého otce.“

„A její sestra je ženou mého otce,“ zahovořil sametově sir William. „A učiní, jak on poručí. Mám ji dát přivést, paní Rhonwen, a požádat ji, aby dosvědčila, že de Braosové dávají k této projížďce svolení?“ Pohlédl Rhonwen zpříma do očí.

Ta sklopila zrak. „Není třeba,“ odtušila, „pokud máš jistotu, že se jí na tom koni nic nestane.“ V jejím hlase probleskla zášť. Eleyne tajila dech. Pohlédla na Thomase. Čekal, pohled upřený do země, dokonalý služebník, jenž zdánlivě neposlouchá, o čem jeho páni vedou spor, avšak ona věděla, že hodinu po jejich příjezdu už si o tom bude špitat celý hrad. Pohlédla prosebně na Rhonwen. Nechtěla ji ranit, avšak Rhonwen už se otočila, s hlavou hrdě vztyčenou přešla mlčky nádvořím a zmizela v západní věži.

Sir William na Eleyne spiklenecky mrkl a lehce poplácal koně po šíji. „Hezky se projeď, princezno,“ pravil zvesela. „A proboha nespadni, jinak si tři národy půjdou nelítostně po krku.“

Díval se, jak Eleyne s Thomasem odjíždějí v doprovodu ozbrojené družiny držící se v uctivé vzdálenosti za nimi, a jeho čelo přelétly chmury. Právě si z Rhonwen udělal nepřítele na život a na smrt a ta představa jej zneklidňovala.

VII.

Rhonwen chvíli tiše stála za dveřmi v přízemí nové věže a silou vůle se snažila ovládnout svůj vztek. Teprve když se zcela uklidnila, začala pomalu vystupovat po točitém schodišti ke spacím komorám vysoko v patře. V této denní době tu nikdo nebyl. Přešla k oknu, posadila se na kamenné sedátko ve výklenku a zahleděla se do krajiny. Lesnaté kopce lemující údolí řeky Wye vyhlížely v jasném ranním slunci jako vyřezané z křišťálu. Kraj byl pustý, nikde ani živáčka. Rhonwen se o Eleyne nestrachovala. Věděla, že dívka by mohla jet na jakémkoli koni a nic by se jí nestalo. Vyvedl ji však z míry její vzdor, v němž ji podpořil William de Braose. Nenáviděla toho muže i celou jeho rodinu, nenáviděla vše, co ztělesňovali. Pobývat s nimi pod jednou střechou jí působilo nesnesitelná muka. Pro ni to byli nenávidění Angličané, kteří se v posledních sto padesáti letech soustavně vměšovali do velšských záležitostí, a Rhonwen byla přesvědčena, že z přání knížete posílit příbuzenské svazky s nimi nevzejde nic dobrého. William veřejně zpochybnil její autoritu a za to jí jednoho dne zaplatí. De Braosové už jednou ztratili moc i vliv v March. Proč by nemohli padnout znovu?

VIII.

Eleyne se vrátila o mnoho hodin později, rozzářená a příjemně unavená, s tváří postříkanou blátem, rozpuštěnými vlasy a potrhanými šaty. Byla šťastnější než kdy jindy. Když vycházela ze stájí, rozhlédla se pyšně po dvoře. Po Isabele a jejích sestrách však nebylo ani památky. Přiběhly, když s Thomasem přijela, a motaly se kolem ní, když sesedala, ale pak je lady Eva zavolala dovnitř.

Stíny v nádvoří se prodlužovaly. Eleyne nějakou chvíli pozorovala zedníky pracující vysoko v ochozech. Její pohled bezděky padl na suchá stébla trávy vířící ve větru a na těžké větve jeřábu sklánějícího se nad hradní kovárnou. To vše vnímala ostřeji než jindy. Viděla každý detail kamenů stoupajících vzhůru po kladce, obrysy otvorů ve zdivu, suchý mech… Před jejími zraky se míhaly větrem ošlehané tváře zedníků, stíny ptáků na obloze, drobné kvítky rostlin uchycených ve spárách mezi kameny… Náhle se zamračila. Byla tu zas – matná postava či pouhý stín – a pozorovala dělníky při práci. Dnes ji bylo vidět hůř a chvílemi se ztrácela, až nakonec docela zmizela.

Rhonwen pozorovala Eleyne z okenního výklenku, ukrytá za hradbou lešení. Viděla, jak vjela do nádvoří, a odolala pokušení rozběhnout se za ní do stájí. I na tu dálku viděla, jak Eleyne září štěstím, a věděla, že své chvíle triumfu si musí vychutnat sama, bez přítomnosti chůvy. Rhonwen ten okamžik dávno předjímala a bála se dne, kdy přijde. Avšak takové je dospívání a od nynějška tomu u této bystré a kurážné dívky nebude jinak. Bude-li si chtít udržet Eleyninu úctu a lásku, musí vědět, kdy jí má její vzpoury odpustit, i kdyby to pro ni bylo sebetěžší. A Rhonwen se za ta léta dopracovala poznání, že Eleyninu lásku si udržet musí. To dítě pro ni znamenalo vše. Bez něj by byla ničím.

Znovu vyhlédla z okna a zneklidněla. Eleyne opět čemusi naslouchala, hlavu skloněnou na stranu a celé tělo ve střehu. Rhonwen cítila, jak jí při pohledu na ni naskakuje husí kůže. Vstala, přitáhla si plášť k tělu a vyklonila se z okna zalitého chladným podvečerním světlem. Eleyne vzhlédla a usmála se. Vřelost a láska vyzařující z jejího úsměvu působily na Rhonwen jako balzám, avšak při jejích slovech ji lehce zamrazilo.

„Už je tu zas. Cítíš to?“

„Mluvíš nesmysly, má paní!“ Přesto se Rhonwen bezděky rozhlédla. Ano, bylo to tu. Cosi zvláštního, co dnem i nocí bdělo nad hradem Hay. I Rhonwen to cítila, avšak ani v nejmenším nehodlala dítě v těchto náladách podporovat. Ještě ne.

Otočila se, zamířila ke dveřím a zamyšleně sestupovala do přízemí. Eleyne dosud stála na prosluněném nádvoří. Teď rozhodně nebyl čas začít mluvit o projížďce.

„Ona tu je, Rhonwen. Víš, ta žena. Často nás pozoruje.“

„Ach tak.“ Rhonwen usedla na hrubě opracovaný kámen. „A jak vypadá, ta tvá žena?“

„Je velmi vysoká a má zrzavé vlasy, tak trochu jako já, a šedozelené, nazlátlé oči, živé jako říční proud mihotající se ve slunci.“

„A víš, kdo je ta paní?“ otázala se Rhonwen opatrně. Bezděky si vybavila Gwladusina slova: Ona tu stále ještě je. Reginaldova matka. Její duch tu přebývá… Reginaldova matka, Matylda de Braose, lady z Hay, tento hrad postavila, jak někteří tvrdí, vlastníma rukama.

Eleyne pokrčila rameny. „Nevím. Myslím, že tu žila. Je to někdo, kdo tohle místo miloval. Někdy ji vídám chodit mezi zedníky.“ Zasmála se. „Kdyby ji zahlédli, asi by hrůzou spadli dolů.“

„Ale ty se jí nebojíš, viď?“ Rhonwen vzhlédla a upřela zrak na nově položené zdivo.

„Vůbec ne. Myslím, že mě má ráda.“

„Jak to víš?“ Kdyby žena zjevující se na Hay byla skutečně Reginaldova matka, jak by mohla mít ráda toto dítě, v jehož žilách kolovala krev zlořečeného krále Jana, na jehož rozkaz byla tak krutě zavražděna? Rhonwen se zachvěla.

„Prostě to vím,“ řekla Eleyne. „Jinak by se mi přece nezjevovala, ne?“ Vzala Rhonwen za ruku. „Pojďme už. Musím se ještě před večeří převléknout a mám už hlad jako vlk.“

Při těchto nevinných slovech Rhonwen lehce zbledla, rozhlédla se po temných zákoutích hradu a bezděky se poznamenala proti zlému. Ona to neví, napadlo ji. Má paní, odpusť jí, ona neví, jak jsi zemřela…

Cestou ke vchodu do věže se žena i dívka zarazily. Z prostranství před kovárnou k nim dolehl křik. Jakýsi chlapík z Gwyneddu chytil jednoho muže z Hay za nos, zableskly se nože a během několika vteřin se na zablácené dlažbě nádvoří rvalo několik pacholků. Rhonwen uchopila Eleyne za ruku a táhla ji spěšně pryč. „Rychle odtud! Nezakročí-li sir William, poteče krev!“

„Ale proč se tak nenávidí?“ zajímala se Eleyne a ohlížela se zpátky.

„Protože pocházejí každý z jiného světa, dítě. Proto.“ Rhonwen stiskla rty. Srdcem byla s muži z Walesu, a kdyby mohla, stála by teď mezi nimi a nenáviděným Angličanům by vyloupala oči.

Z relativního bezpečí u paty zdi obě chvíli sledovaly rvačku. Eleyne náhle upřela zrak na svou chůvu. „Chceš, aby se Dafydd oženil s Isabelou?“ otázala se.

„Nezáleží mi na tom, co udělá Dafydd.“ Rhonwen přivřela oči. „Pokud ho ovšem tvůj otec neučiní svým dědicem. To místo právem patří nejstaršímu synovi bez ohledu na to, zda byla jeho matka s knížetem oddána podle anglického práva. Vládcem Walesu se musí stát Gruffydd. A ten má za ženu Walesanku.“

Eleyne povzdechla. „Kéž by se Gruffydd s Dafyddem pořád tak nehádali.“

„Za to může tvůj otec. Měl se tvé matce postavit a říci jasně, že dědicem zůstane jeho nejstarší syn.“

„Pokud se otcovým dědicem stane Dafydd, bude Isabela kněžnou z Aberffraw,“ uvažovala nahlas Eleyne. „Doufám, že moc nezpychne,“ dodala, ale rychle tu myšlenku pustila z hlavy. „Už se těším, až bude žít na Aberu. To se budeme vídat každý den.“

Rhonwen se zamračila. Eleyne vytrvale zapomínala, že je provdána za hraběte z Huntingdonu, skotského prince, který se jednoho dne stane hrabětem z Chesteru, nejmocnějším šlechticem Anglie. Fakt, že nebude žít věčně na Aberu, pro ni dosud nic neznamenal a Rhonwen na to raději nemyslela. Bude to nejdříve za čtyři roky. Do té doby se může stát cokoli. Vzala Eleyne za ruku. „Podívej, rvačka už je před stájemi. Musíme se dostat do hradu. Tam budeme v bezpečí.“ Objala dívku kolem ramen a vedla ji kolem paty věže k jižnímu křídlu. Nad vrcholkem Cadair Arthur právě zapadalo slunce a malovalo dlouhé stíny na kamenných zdech. V bylinné zahradě vládlo ticho a mír. Eleyne utrhla žlutý květ narcisu a zatočila jím mezi prsty. „Kdy pojedeme domů, Rhonwen?“ otázala se náhle.

„Už brzy, dítě. Nelíbí se ti tu snad?“ V této malé oáze ticha, daleko od zápasících pacholků, se Rhonwen náhle přistihla, že se rozhlíží kolem, a zachvěla se chladem. Copak je i tady, ta neviditelná žena, která tuto zahradu před dávnými lety založila a kterou Eleyne tak zřetelně vídá? Zkoumavě na Eleyne pohlédla. To dítě je senzitivní, ale kolik toho doopravdy vidí a kolik je jen dílem její bujné, zjitřené fantazie? Od jejího narození ji Rhonwen pozoruje a čeká na znamení bohyně Bridy. Zažila chvíle, kdy se jí zdálo, že to znamení – vnitřní zrak – je na dosah ruky. Jindy si už tak jistá nebyla.

„Líbí se mi tady s Isabelou, ale chybí mi tu moře,“ pronesla zasněně Eleyne. „A je tu něco, co se mi nelíbí. Někdy je mi tak divně, mívám pocit, jako kdybych se dívala na svět zvenčí a sama v něm vůbec nebyla.“ Provinile se usmála. „Víš, co tím myslím?“

Rhonwen na ni chvíli zamyšleně hleděla, ale pak jen řekla: „Zdá se, že ses špatně vyspala, mladá dámo.“

Eleyne se zasmála a odhodila květinu. Potřeba svěřovat se Rhonwen ji opustila. Avšak ony úzkostné pocity jí nedávaly spát. Připadala si podivně odcizená a rozpolcená. Měla pocit, že se každou chvíli musí něco stát, ale nic se nedělo. V hloubi duše cítila velký neklid. Snažila se to vysvětlit Isabele, ale ta se jí vysmála a Eleyne s ní o tom už nikdy ne-
mluvila.

Eleyne vkročila na místo, kam sahal stín hradby a kde už bylo šero. Ohlédla se brankou zpátky do dvora, na jehož dláždění dosud dopadalo slunce. Teď se to stalo znovu. Slyšela vzdálený křik mužů, viděla Rhonwen stojící vedle, vnímala jasnou modř svého roucha, snad až příliš jasnou, i šedé kameny zdi. Náhle slyšela tak ostře, že se jí každý zvuk zadíral do uší. Zpěv ptáků byl ohlušující stejně jako šum jejich křídel, šustění suchého listí i plesknutí vodní kapky, jež přilétla odkudsi shůry a dopadla těsně vedle ní. Vzhlédla k obloze, aby zjistila, odkud se tu vzala, a strnula hrůzou. Z okna, v němž předešlého večera seděla s Isabelou, šlehaly plameny. Nemohla uvěřit vlastním očím. Pak uviděla dým valící se z věží beze střech.

„Rhonwen! Podívej! Hoří!“

Lidé pobíhali sem a tam. Plameny se šířily. Stará hláska hořela a stejně tak stáje u zdi. Slyšela divoké ržání koní.

„Kristepane!“ Zakryla si oči rukama. „Proč něco neudělají, Rhonwen? Koně! Proboha, ať zachrání koně! Hlavně Invicta! Kde je sir William?“ Po vrcholku zdi, k níž přiléhalo lešení, přeběhl rudý plamen a zamířil ke dveřím do velké síně. Eleyne stála jako přikovaná a vzlykala hrůzou. „Rhonwen, udělej něco! Kde je Isabela a ostatní? Rhonwen!“

Cítila, jak ji Rhonwen konejšivě objímá kolem ramen. Odstrčila ji. Nos i ústa měla plná kouře, z očí jí tekly slzy. „Musíme jim pomoci!“ volala.

„Eleyne, poslouchej mě!“ Cítila, jak s ní její chůva třese. „No tak! Nikde nehoří!“ Rhonwen ji rázně udeřila do tváře. Bolest ji vrátila zpět do skutečnosti. Plaše se rozhlédla. Oheň zmizel. Všude kolem vládl líbezný, klidný podvečer. Nedaleko na hromadě kamení seděla červenka a tichým soumrakem se nesl její melodický zpěv.

„Co se stalo?“ Eleyne těžce polkla. Ještě se celá třásla a vyplašeně se rozhlížela kolem. „Tady všude hořelo…“

„Něco se ti zdálo.“ Rhonwen si rychle svlékla plášť a dívku do něj zavinula. „Něco ošklivého. To je všechno. Není se čeho bát.“

„Ale já jsem nespala…“

„Spalas, má drahá!“ přerušila ji Rhonwen rázně a znovu ji vzala kolem ramen. „Jsi tak unavená, žes usnula vestoje. Už jsem ti jednou říkala, že běháš do noci po hradě a vůbec se nevyspíš. Teď půjdeš hezky do postele. Rozumíš? Já ti přinesu nějaké dobroty z kuchyně, uvařím ti byliny a dám ti kapky na spaní. Ráno ti bude líp a já si hned zítra s paní Gwladus promluvím o našem odjezdu.“

Eleyne ani nestačila nic namítnout. Rhonwen ji zatáhla dovnitř, vystoupila s ní po točitém schodišti do spací komory, stáhla jí boty a uložila oblečenou na lože. Pak ji přikryla a ještě chvíli u ní seděla a držela ji za ruku. „Nemysli na ten zlý sen, dítě. Mysli na něco hezkého. Třeba na toho koně. Má se dobře a žádné nebezpečí mu nehrozí. Třeba se na něm zítra zase projedeš.“

Eleyne ustrašeně vzhlédla. „Víš jistě, že se ten sen nevrátí?“

„Vím.“ Rhonwen mluvila klidně a konejšivě. Tak tedy konečně se to stalo. To, čeho se léta obávala. Ledový závan osudu se dotkl dítěte, jež pokládala za své. Letmý dotek prstů bohyně Bridy. Zavřela oči. Ještě stále držela Eleyne za ruku. Až to Einion zjistí, bude ji chtít pro sebe. Co pak bude dělat ona?

„Rhonwen?“ ozvala se Eleyne ochraptěle. „Je mi zima.“

Rhonwen přes ni přehodila další pokrývku. „Počkej chvilku. Rozdělám oheň a pak ti dojdu pro něco teplého k pití.“

Když z polínek vyšlehly první plameny, ohlédla se Rhonwen letmo přes rameno k posteli a vyšla z komory. Eleyne ještě chvíli tiše ležela a pak se posadila, přehodila si pokrývku přes ramena a vyklouzla ven z lože. Zůstala stát několik kroků od ohně a zahleděla se do něj. Jasně rozpoznávala různé pachy dřeva – sladkou vůni jabloně, kořeněnou vůni dubu, opojnou vůni borovic; viděla, jak rudé a namodralé plamínky olizují polena, tak jako se plazily po zdech hradu. Zachvěla se. Ať byla vzhůru nebo ne, to, co viděla, nebyl sen. Bděla a dobře věděla, co se stalo. Onen zvláštní svět, jenž čas od času probleskl do jejího vědomí, konečně zdolal poslední bariéry.

KAPITOLA DRUHÁ

I.

Aber, Gwynedd, září 1228

„V setkání s otcem mi nezabráníš!“ Gruffydd ap Llywelyn bouchl pěstí do stolu. „Kde je?“

„Není tady!“ Jeho nevlastní bratr Dafydd na něho chladně pohlédl. „Tady“ znamenalo ty hir, dlouhé kamenné stavení, jež bylo součástí knížecího paláce zvaného Ilys na hradě Aber. Hrad stál na severním pobřeží Gwyneddu, na okraji pohoří Eryri, vypínajícího se nad mořem a shlížejícího přes úžinu na ostrov Anglesey.

„Lžeš!“ zvolal Gruffydd a prudce se otočil ke své malé sestře, která stála celá nešťastná mezi nimi. „Kde je, maličká?“

„Není tu – Dafydd má pravdu.“ Eleyne nešťastně hleděla z jednoho na druhého. Její otec odjel do Shrewsberry naproti manželce, která se před třemi týdny odebrala na anglický dvůr, aby se pokusila otupit ostří sporů mezi svým mužem a králem Jindřichem III. Princezna Joan se při řešení sporů na velšské hranici, jež vyvstaly mezi Llywelynem a jejím nevlastním bratrem, vládcem Anglie, projevila jako schopná a inteligentní diplomatka. Skutečnost, že veškeré její aktivity zároveň směřovaly k potvrzení dědických nároků jejího syna Dafydda, ji prvorozenému Gruffyddovi a jeho stoupencům nijak nepřiblížilo.

„To mám věřit, že se u anglického krále ve Shrewsberry opět pokoušela jednat ve prospěch Gwyneddu? Panebože, což si otec neuvědomuje, čeho se tam snaží dosáhnout?“ zvolal Gruffydd.

„Snaží se dosáhnout míru, Gruffydde,“ vložil se do věci Dafydd. „Právě o něm jedná se svým královským bratrem.“

„Bratrem!“ vybuchl Gruffydd. „Pro krále Jindřicha je sestrou, jen když se mu to hodí! Ještě docela nedávno byla pouze jedním z Janových panchartů!“

„Jak se opovažuješ?“ Dafydd bezděky sáhl po dýce. „Sám papež Honorius II. uznal mou matku za legitimní.“ Ostře se zasmál. „To ty jsi panchart, bratře, a otec se už nemůže dočkat, až tě vydědí.“

Gruffydd zasupěl vzteky. „To je lež! Můj otec mě uznává a respektuje stejně jako mou matku, jež byla podle velšského práva jeho ženou.“

„Opravdu?“ usmál se Dafydd. „Nu, uvidíme. Být tebou, zmizel bych co nejdříve z Aberffraw. Otec dobře ví, o co ti jde – co proti němu i proti mně podnikáš, a přísahal, že tomu učiní přítrž.“

Gruffydd byl rudý vzteky. S vypětím všech sil se ovládl, otočil se zády k Dafyddovi a usmál se chmurně na Eleyne. „Kdy se otec vrátí? Musím ho vidět.“

Pokrčila rameny. „Už brzy.“ Chtěla ho vzít za ruku a ztišit jeho hněv, a zároveň toužila skočit po Dafyddovi a vyškrábat mu oči. Nic z toho neudělala. Naučila se do sporů mezi svými bratry nezasahovat. Jak Dafydd dospíval v muže, bylo stále nemožnější spatřovat za jejich rozepřemi jen žárlivost a bratrské soupeření. Llywelynovo odhodlání upřednostnit ve všem mladšího syna zaselo smrtonosné sémě. Eleyne podvědomě cítila, že toto je spor, který žádný z nich nemůže vyhrát a v němž se ona sama nesmí postavit na žádnou stranu.

„Je pravda, že sir William de Braose vytáhl proti našemu otci?“ otázala se, aby změnila směr hovoru. Ta zpráva ji zneklidnila. Od té doby, co jí sir William před půl rokem dovolil projet se na jeho válečném oři, k němu chovala tajné sympatie.

„Je.“ Gruffydd se pohrdavě zasmál. „Nevěstin otec! To je ale hloupé, že Dafydde? Jak se teď díváš na svou budoucí nevěstu?“ Eleyne smutně hleděla na své bratry. Gruffydd, o šest let starší, byl rusovlasý muž s jiskrnýma, hněvivýma očima. Díky širokým ramenům a mohutným svalům vypadal větší než Dafydd, i když byli přibližně stejně vysocí. Dafydd se zlatými vlasy a zelenýma očima, tak podobnýma očím jeho sestry, byl zase hezčí. Už dávno si osvojil umění vydráždit svého bratra k nepříčetnosti a pak se stáhnout a přihlížet, co se bude dít. Teď se však zachmuřil.

„Jsou i jiné ženy, s nimiž se mohu oženit. Isabely de Braose není žádná škoda.“

„Ty si ale Isabelu musíš vzít!“ vyhrkla Eleyne, která viděla, jak se jí její vysněné plány bortí před očima. „Nemůže za to, že sir William musí bojovat po boku anglického krále. Jakmile se s ní oženíš, bojovat přestane.“

„Ach, má drahá naivní sestřičko! Tomu ty nerozumíš. Jsi ještě dítě!“ řekl Dafydd.

„Rozumím!“ dupla si Eleyne. „Sir William si jistě přeje, aby ses s Isabelou oženil. Od té doby, co zemřel Reginald, už Gwladus nepatří k Braosům a sir William určitě chce zachovat spojenectví s mým otcem. Kromě toho jsi princ.“

„Nikoli ale skutečný dědic,“ vložil se do hovoru tichým hlasem Gruffydd. „Toho si je sir William nepochybně vědom. Jaká škoda, že skutečný dědic Gwyneddu už je ženatý!“ Gruffyddova žena Senena právě přivedla na svět druhého syna, kterého z taktických důvodů pojmenovali Llywelyn po jeho dědečkovi.

„Nejsi a nikdy nebudeš dědic!“ procedil Dafydd skrze zuby. „Jsi starší, ale pancharti nedědí!“

„Podle velšského práva jsem dědicem já!“ Gruffydd znovu bouchl pěstí do stolu.

Dafydd se usmál. „Mě však za následníka trůnu uznává otec, král Jindřich, papež i lid. O tom není pochyb, že? Velšské zvyky a obyčeje přestaly platit. Země přijala feudální řád a s ním i zákony o držbě půdy. Teď konečně všichni víme, na čem jsme. A ty, bratře, nestojíš nikde.“ Sebral ze stolu svůj plášť, přehodil si jej přes ramena a rázným krokem vyšel z místnosti.

Gruffydd zavřel oči a silou vůle ovládal svůj vztek. „Nevyhraje, Eleyne. Nemůže mi vzít mé dědictví. Ať si myslí, co chce, mě podporuje lid.“

„Už spolu s tatínkem vycházíte líp, viď?“ pronesla Eleyne opatrně. Nebyla to tak docela pravda, ale na tom teď nezáleželo. Posadila se na stůl a rukama objala kolena. Po Dafyddově odchodu se atmosféra v síni uvolnila. „Tatínek tě vyslechne, uvidíš,“ řekla s nadějí v hlase.

Gruffydd k ní vztáhl ruku a láskyplně ji pohladil po vlasech. „Tys byla vždycky na mé straně, viď? Bůh ti za to žehnej.“

Eleyne vyhýbavě poposedla. „Jsi nejstarší. Rhonwen říká, že právoplatný dědic jsi ty.“

„A Bůh je mi svědkem, že otce získám na svou stranu, i kdybych měl s tím Angličánkem Davidem bojovat až do konce svých dnů!“ Princezna Joan vždy říkala svému synovi David. Gruffydd se na sestru usmál a něžně ji zatahal za vlasy. „A kde je teď má ochránkyně Rhonwen? Většinou tě nenechává takhle o samotě. Nemáte se učit?“

Eleyne se usmála. „Už jsme se učily. Ale teď odpoledne odjíždíme na ostrov. Máme prý na matku počkat na Llanfaesu.“

Na matku… Eleyne nikdy neřekne maminka, napadlo Gruffydda. „A nechceš se s ní shledat už tady, na Aberu?“ řekl nahlas, jemně.

Pokrčila rameny. „Myslím, že nestojí ani o mne, ani o Rhonwen.“

„To jistě není pravda.“ Přivřel oči. „Takže tvá matka a lady Rhonwen na sebe stále nevraží?“

„Není to Rhonwenina chyba…“

„Já vím. Pokud za to někdo může, jsem to já. Rhonwen sloužila mé matce. To jí kněžna Joan nikdy neodpustí. Mě jen mrzí, že musíš stále žít mezi dvěma ohni, maličká.“

Eleyne pohodila hlavou. „Nežiju mezi dvěma ohni. Tatínek mě dal Rhonwen, už když jsem se narodila. Matka by mě klidně nechala uhořet. To Rhonwen mě zachránila…“ Vůbec se nenamáhala skrýt hořkost v hlase.

„Tvá matka byla tehdy na smrt vyčerpaná, Eleyne. Ležela v bezvědomí…“

V té chvíli se ze strážní věže rozlehl zvuk rohu. Pro Eleyne představoval doslova vysvobození z příliš důvěrného hovoru. Nechtěla, aby kdokoliv věděl, jak hluboce svou matku nenávidí.

„Třeba to jsou už oni,“ poznamenal Gruffydd, přešel k oknu a vyhlédl do dvora. Oči se mu zúžily, když v bráně zahlédl ozbrojence. Nad jejich hlavami se třepotala zástava jeho otce a opodál i zástava Joan. Llywelyn už sesedl z koně a obrátil se, aby pomohl ze sedla své ženě, když se na schodišti objevil Dafydd. Seběhl o překot dolů, uklonil se otci a políbil matku.

Gruffydd se zamračil. „Podívej, jak se k nim lísá. To jsem si mohl myslet. Jistě otci pověděl, že jsem tady. Už rozsévá jed.“ Teď se všichni tři obrátili a vzhlédli k oknu síně. Eleyne se rozběhla ke Gruffyddovi a vyhlédla do dvora. Uviděla zdvořile neproniknutelnou Dafyddovu tvář, matčin úsměv, jenž pomalu přecházel v chmury, a unavený až mrzutý výraz svého otce. Náhle se začala o muže stojícího vedle ní bát.

„Gruffydde, myslím, že bys měl odejít.“ Zatahala ho nervózně za rukáv tuniky. „Vrať se, až bude tatínek odpočatý a v lepší náladě.“ Znovu vyhlédla z okna. Rodiče i mladší bratr již začali vystupovat do schodů. Viděla, jak otec dává několik rázných příkazů členům své družiny a ti se obracejí a odcházejí.

Schovej se, chtěla zvolat. Schovej se a uteč. Nevěděla proč. Byl to takový divný pocit, který občas mívala, pocit, že přesně ví, co se stane. Ale k čemu jí to bylo? Věděla, že bratr ji stejně neposlechne. Teď už k nim jasně doléhalo řinčení ostruh na kamenné dlažbě. Llywelyn se svým mladším synem procházel dolní místností a poté začal stoupat po dřevěném schodišti do velké síně. Eleyne se rozběhla k oknu a schoulila se na kamenném sedátku ve výklenku. Kdyby ji uviděla matka, jistě by ji poslala pryč. Její bratr zůstal stát sám uprostřed místnosti.

Llywelyn ap Iorwerth stanul ve dveřích a přísným zrakem se rozhlédl po síni. Vypadal rozhněvaně. „Nevzpomínám si, Gruffydde, že bych ti dal svolení k návratu na Aber!“ Kníže z Aberffraw, rytíř širokých ramen a mohutného vzrůstu, vypadal ve svých pětapadesáti letech stále jako muž v nejlepším věku. Vlasy i vous měl už hodně prokvetlé, nicméně bylo stále ještě znát, že v dobách mládí bývaly jasně rusé. Hruď mu svíral železný pancíř a u pasu se mu houpal dvouruční meč.

„Chtěl jsem tě vidět, otče.“ Gruffydd k němu přistoupil a poklekl na jedno koleno. „A mluvit s tebou. Mezi čtyřma očima.“ Viděl, jak jeho nevlastní bratr čeká ve stínu nad schody.

Eleyne se choulila ve stínu okenního výklenku, avšak nikdo si jí nevšiml.

„Cokoli z toho, co mi hodláš říci, může slyšet i Dafydd,“ řekl Llywelyn odměřeně. „Doufám, že to nebude nějaký nesmysl týkající se tvých nároků, můj synu. To už jsme, doufám, vyřešili.“ Jeho hlas zněl velmi unaveně.

Eleyne se zamračila, citlivá jako vždy na proměny nálad svého otce. Nebyl ve své kůži, poznala to, hned jak vstoupil do dveří, a Gruffydd mu ještě přitíží. Llywelyn většinou míval v obličeji mladistvý výraz, ale když teď odepínal svůj meč a pokládal jej na stůl, shrbil se, jako kdyby mu v útrobách hlodala bolest.

Za ním do síně vstoupila jeho žena. Byla drobná a tmavá, pravý opak svého muže. „Tak co, Gruffydde, přišel jsi nás zase potrápit?“ Stáhla si vyšívané rukavice a usedla do křesla v čele stolu. Llywelynova tvář roztála. Kdykoliv na ni pohlédl, zjihl. Dokonce i když bezmezně zuřil, dokázala jej Joan uklidnit.

Gruffydd se jí elegantně uklonil. „Nepřišel jsem nikoho obtěžovat, kněžno. Smím se zeptat, jak probíhala jednání s králem, tvým bratrem?“

Joan se upjatě usmála. „Hladce. Přivezla jsem listy, v nichž Jindřich přijímá otcovu omluvu za to, že se vměšoval do anglických záležitostí.“

„A ty si myslíš, že to zamezí válce?“ Gruffydd nedokázal skrýt své pohrdání. „Jak tě jen mohl Jindřich přimět plazit se před ním na kolenou, otče? Povolal do vojska de Braosy i pány z Montgomery! Přísahal, že tě pokoří a s tebou celý Wales! Jistě neustoupí, a ty to víš. Vtrhne opět do Walesu a ty budeš muset bojovat!“

„Co tady vlastně chceš, Gruffydde?“ přerušil jej unaveně Llywelyn. „Jsem si jist, žes nepřišel proto, abys mě poučoval o nezbytnosti války ve Walesu.“

„Ne.“ Gruffydd pohlédl na Joan. „Chtěl bych s tebou mluvit. Mezi čtyřma očima.“

„Bojíš se mluvit přede mnou?“ otázala se Joan výsměšným tónem. „Chceš svého otce přemlouvat k nějakým úskokům? Nebude ti naslouchat, tím si můžeš být jist. Příliš dlouho jsi pokoušel jeho trpělivost.“

„Otče!“ vybuchl Gruffydd. „Copak za tebe mluví ta žena?“

„Ticho!“ Llywelyn těžce vstal. „Nechci slyšet žádné výpady proti tvé nevlastní matce. Žádné, rozuměls? Chci, abys okamžitě odjel. Nemáme spolu o čem dál hovořit!“

„Ale my si musíme pohovořit, otče!“ Gruffyddův hlas zněl výhružně. „Můj Bože, jestli mě dnes nevyslechneš, tak tě k tomu příště donutím. Ještě budeš litovat chvíle, kdys mě vyhnal od svého prahu!“

Eleyne si ve výklenku zoufale zacpávala uši. Proč to vždycky musí takhle skončit? Proč nemohou být Dafydd a Gruffydd přátelé? To všechno je její chyba! Joanina! Eleyne nenávistně pohlédla na svou matku. Neunikl jí soustředěný, tvrdý výraz v její dosud mladé a krásné tváři, její nekompromisní ústa a pevný pohled modrých očí, tak podobných (tím si byla Eleyne jista) očím jejího otce, krále Jana.

Jako kdyby ucítila dceřin pohled, Joan se rychle otočila k výklenku. Chvíli na sebe upřeně hleděly. K Eleyninu překvapení však Joan odvrátila zrak, neřekla nic a zahleděla se pozorně na svého muže.

„Tak dost, Gruffydde,“ pronesl Llywelyn pomalu. „Budeš-li mi vyhrožovat, budu tě muset dát zavřít.“

Eleyne se zatajil dech. Hrozba, kterou ta slova obsahovala, ji vyděsila.

„Já ti nevyhrožuji, otče…“

„Ohrožuješ mír v téhle zemi.“

„Ne. To Dafydd jej ohrožuje. Poštvals ho proti mně! I lid proti mně štveš. Toto je má země, otče. Byla to i země mé matky…,“ při těch slovech ostře pohlédl směrem k Joan, „a kdyby si lid mohl vybrat mezi Dafyddem a mnou, dá přednost mně!“

„Lid už si vybral, Gruffydde. Přede dvěma roky velmožové a páni Walesu uznali Dafydda mým dědicem…“

„Ne však prostý lid!“ zvolal Gruffydd. „Ten podporuje mne!“

„Ne, Gruffydde…“

„Chceš, abych ti to dokázal?“

V síni se nadlouho rozhostilo tísnivé ticho. Když Llywelyn opět promluvil, byl jeho hlas plný potlačovaného hněvu. „To, co teď říkáš, je zrada, můj synu.“

„Proč dovoluješ, aby s tebou takto mluvil, otče?“ ozval se konečně Dafydd a vystoupil ze stínu. „Tohle jen potvrzuje vše, co jsem ti o něm říkal. Gruffydd je unáhlený hlupák. Ohrožuje vše, nač my oba sázíme…“

V té chvíli se na něho Gruffydd vyřítil a chytl jej za krk. Oba mladíci se nějakou chvíli zmítali po podlaze. Llywelyn zavřel oči, přemožen čirým zoufalstvím. Když je otevřel, byla jeho tvář klidná a odhodlaná.

„Stráže!“ zvolal. V jeho hlase nebylo pojednou ani stopy po únavě. „Stráže…!“

„Ne! Prosím…,“ Eleyne vystřelila jako šíp ze svého sedátka v okně a vrhla se mezi své bratry. „Gruffydde, nech toho! Prosím tě!“

V té chvíli se však ve dveřích objevily stráže, jež vyběhly po schodech, a oba prince od sebe odtrhly. Llywelyn uchopil Eleyne za ruku a vedl ji pryč. Rozzuřeného Gruffydda museli držet tři muži. Dafydd se odplížil na druhý konec místnosti a otíral si roztržený ret.

„Odveďte ho a zavřete,“ poroučel Llywelyn.

„Ne, tatínku! To nesmíš! Gruffydd je tvůj syn!“ Eleyne se mu pověsila na paži. „Prosím tě, on to tak nemyslel…“

„Co tady dělá to dítě?“ setřásl ji Llywelyn.

„Přikázala jsem, aby ji odvezli pryč, než se vrátíme,“ vložila se do hovoru klidně Joan. „Zdá se, že lady Rhonwen se rozhodla neuposlechnout.“

„To není pravda!“ zvolala rozzlobeně Eleyne. „Všichni tady vědí, že na mě nikdy nemáš čas. Chystali jsme se odjet dnes odpoledne. To vy jste přijeli příliš brzy.“

„Tak dost, Eleyne! Jak si dovoluješ mluvit takto se svou matkou? Ona tě miluje stejně jako nás všechny!“ Llywelyn rozhněvaně pozoroval, jak stráže odvlékají Gruffydda ze síně. Mladíkovy kletby se ještě nějaký čas nesly ozvěnou po schodišti, až zanikly v dáli. Llywelyn chvíli stál a mlčky hleděl do prázdných dveří. Potom se obrátil k Eleyne a starostlivě na ni pohlédl. Jeho tvář zjihla. „Jdi a vyhledej lady Rhonwen, holčičko, a pověz jí, že ihned odjíždíte. Kamže to mají jet?“ S jistou dávkou lítosti se obrátil na svou ženu. Obvykle býval rád, měl-li svou nejmladší dceru u sebe.

„Na Llanfaes. Eleyne se musí učit. Na Aberu teď pro ni není místo, a navíc je tu spousta rozptýlení.“ Joan mluvila podrážděně.

Llywelyn vzal dceru kolem ramen, přitáhl ji k sobě a políbil ji do rozcuchaných vlasů. „Tak běž za Rhonwen, maličká, a pověz jí, že odjíždíte.“

„Ano, tatínku.“ Eleyne šlehla pohledem po své matce a pak po bratrovi. „Ale neublížíš Gruffyddovi, viď, že ne…?“

„To víš, že ne. Jen mu musí trochu vychladnout hlava, to je vše.“ Llywelyn se smutně usmál. „A teď jdi, Eleyne…“

II.

Llanfaes, Anglesey

Knížecí síň Tindaethwy na Llanfaesu dal Llywelyn přestavět nedlouho po požáru, za něhož se narodila Eleyne. Hrad ležel v jihovýchodním cípu ostrova Anglesey a z jeho hradeb se dalo přes úžinu dohlédnout až k malebným kopcům severního Walesu. Rhonwen a Eleyne, doprovázeny družinou ozbrojenců, ujížděly to odpoledne lukami, vřesovišti a písečnými dunami k místu, kde na ně měly čekat lodě, které je přepraví do malého, avšak rušného llanfaeského přístavu. Byl jasný teplý zářijový den a slunce svými nazlátlými paprsky něžně laskalo vody průlivu, písčité pláže i velebné svahy hor.

Eleyniny tváře plály jako vždy, když seděla v sedle. Usmála se na Luned, svou družku, která jí jela po boku. „Kdo bude dřív u lodi!“ zvolala, a aniž čekala na odpověď, dala se se svým poníkem do trysku. Luned se vesele rozjela za ní.

Rhonwen, jež ujížděla zvolna za nimi, si bezděky vzpomněla na mohutného válečného oře, na němž se Eleyne před půl rokem projela za jejich návštěvy na Hay. Kněžna Joan poručila, aby její nejmladší dceři osedlali na cestu hrubosrstého poníka. Eleyne se kupodivu nevzbouřila a nežádala otce, aby jí dal nějaké větší či rychlejší zvíře. Pokřtila svou klisnu Cadi a ihned se s ní spřátelila.

Teď vjela s koněm do bělostného příboje a vesele se zasmála. „Budeme na Llanfaesu dlouho?“ zvolala.

Rhonwen se zachmuřila. „Tak dlouho, jak si tvá matka bude přát,“ odpověděla stroze.

„Anebo otec! Třeba mě zavolá zpátky!“

„Určitě tě zavolá. A pokud ne hned, pak jistě tehdy, až se dvůr přestěhuje na Rhosyr.“ Rhonwen se už usmívala.

Eleyne si povzdechla. Tohle byla typická odpověď dospělého člověka, který se chce vyhnout pravdivé odpovědi. Poplácala koně po šíji a pohladila ho po hřívě. „Co se teď stane s Gruffyddem?“

Rhonwen sklopila zrak. Věděla to, ještě než odjely z Aberu. „Tvůj otec jej poručil odvést pod stráží na Degannwy. Tam nějaký čas zůstane.“

„Jako vězeň?“ Degannwy byl veliký hrad v normanském stylu, jenž se podobal nejnovějším částem Aberu a stál na severním břehu řeky Conwy, na východním pomezí Llywelynových držav. Za pohořím, jež tvořilo jejich přirozené hranice, se už rozkládalo hrabství chestershireské a dále za ním anglické vnitrozemí.

„Tak nějak.“

„Takže už nebude stát Dafyddovi v cestě?“

Rhonwen přikývla.

„To je nespravedlivé.“

„Život není nikdy spravedlivý, miláčku. Ale Gruffydd si jistě najde způsob, jak otce přimět, aby mu znovu uvěřil. Uvidíš.“ Rhonwen se usmála. „Tak pojď. Vjedeš první na loď. Ostatní koně půjdou za Cadi.“

Voda v mořské úžině byla vyhřátá a rovná jako zrcadlo. Eleyne sedící v první lodi mlčky pozorovala vzdalující se břehy, oči upřené ke vzdálenému pohoří ztrácejícímu se v mlžném odpoledním oparu. V horských údolích už se houfovaly stíny. Bezděky se zachvěla vzrušením. Milovala hory a milovala moře a tady bylo obojí. Naklonila se přes okraj lodě a pohlédla do třpytící se vody. Nějakou chvíli pozorovala kruhy pod vesly lodníků a pak zabloudila zrakem daleko na moře, na několik malých loděk ztrácejících se v nazlátlých odlescích slunce. Usmála se na Luned sedící vedle ní.

Luned přivedla Rhonwen, když byly oběma holčičkám tři roky. Nebýt jí, prožila by Eleyne, o deset let mladší než její druhá nejmladší sestra Margaret, smutné a osamělé dětství. Dívenky se spolu brzy spřátelily. Jednou se Luned, sirotek od narození, stane Eleyninou komornou. Obě to věděly a byly s tím srozuměny. Avšak budoucnost je ještě daleko.

„Už jsme skoro na místě.“ Luned vyrušila Eleyne ze zasnění. „Vidím Cenydda a další, jak nás čekají na hrázi.“

Cenydd byl Rhonwenin bratranec, jediný z její rodiny, který s ní udržoval přátelské styky. Byl purkrabím na Llanfaesu a obě dívky ho zbožňovaly.

Eleyne pozorovala nízké břehy před sebou a skupinu postav čekajících v rušném přístavu. Na zářivou mořskou hladinu se snesl stín. Eleyne se zachvěla. Loďky v dálce zmizely. V té chvíli už lodníci začali vyvádět na břeh koně a vykládat zavazadla. Eleyne netrpělivě čekala, naslouchajíc posměšnému křiku racků. Jakmile její klisnu vyvedli na břeh, rozběhla se k ní a za okamžik už seděla v sedle.

Rhonwen a Luned zaraženě sledovaly, jak dívka na poníku tryskem uhání z přístavu po mořském břehu k východu. Rhonwen se zamračila. „Vidíš?“ obrátila se k usmívajícímu se Cenyddovi, s nímž se právě přivítala. Potom lehce nasedla na svou klisnu a obrátila se k bratranci. „Ty odveď všechny ostatní na hrad a ubytuj je. Já pojedu za ní.“ S těmi slovy pobídla koně do klusu a rozjela se za Eleyne.

Na tomto bohatém a žírném ostrově, který byl srdcem Llywelynova knížectví, nehrozilo její malé holčičce žádné nebezpečí. Zdejší lid byl knížeti věrný. A přece měla Rhonwen Eleyne za zlé, že tak svévolně ujela Luned i všem ostatním. Vypadalo to, jako kdyby na ně úplně zapomněla, a v tom byl ten problém. Eleyne by takto zapomínat neměla.

Kopyta její klisny se zarývala hluboko do písku a stopy se rychle zalévaly mořskou vodou. V dálce strměl do výše mohutný stín Pen y Gogarth, připomínající spícího obra oblévaného oceánem. Kdesi daleko na pevnině, na konci téhož horského pásma, ležel hrad Degannwy, kde dnes Gruffydd ap Llywelyn, nejstarší syn knížete z Aberffraw, stráví první noc jako vězeň svého otce.

Rhonwen přitáhla klisně otěže a ta zpomalila krok. Bude-li chtít Gruffydd nastoupit na trůn po svém otci, bude se muset naučit lépe ovládat své vášně, pomyslela si.

Jediným pohledem přelétla pláž před sebou. Byla pustá, jen čerstvé koňské stopy se táhly, kam až oko dohlédlo. Rhonwen znovu pobídla koně do klusu. Z mořské hladiny se vzneslo hejno racků a zakroužilo jí nad hlavou. Vtom spatřila Cadi v místech, kde se písečná pláž měnila v křovinatý podrost. Soustředěně spásala slanou pobřežní trávu. V Rhonwen se zastavilo srdce. „Eleyne!“ vykřikla. Její hlas zanikl v prázdnu. „Eleyne!“

Zoufale se rozhlédla. Pak ji spatřila. Stála na pokraji moře a nohy jí omýval příboj. Sukně, kterou v takových chvílích mívala vykasanou a zastrčenou za pás, se ve vlnách vznášela kolem ní jako velký rudý květ. Stála bez hnutí jako socha a soustředěně hleděla na širou mořskou pláň.

Rhonwen sesedla, nechala svou klisnu pást se s Cadi a zamířila k moři.

III.

Jakmile se Eleyne dostala z dohledu lidského hemžení i domků obklopujících přístav, zpomalila trysk své klisny. Ona zvláštní nevysvětlitelná potřeba samoty ji přepadla jako vždy zcela nečekaně a ona se jí bez odporu odevzdala.

Navedla Cadi jemně až k čáře příboje. V té chvíli odněkud zazněl křik kolihy – posla smrti a emisara varovných zpráv. Zachvěla se. Za pár minut nato opět zahlédla lodě. Pluly mnohem blíže. Obestřeny zářivým mlžným oparem mířily rovnou k pobřeží. Zamračila se. Mlha nad mořem se objevila náhle jako blesk z čistého nebe. Lodě byly plné mužů. Teď je viděla jasně – až nepřirozeně jasně. Zahlédla pancíře, lesknoucí se zbroj a přílbice. Nad hlavami mužů se ve sluncem prozářené mlze zableskly hroty kopí. Na moři bylo pojednou mnohem více lodí – tak deset či patnáct – a mezi nimi plavali muži na koních, stovky jezdců, a všichni mířili k břehu, na němž stála. Odkudsi zaslechla hluboké a hrozivé dunění bubnů, jež se v nastalém tichu rozléhalo nad vodní hladinou.

Zničehonic ji přepadl strach. V té chvíli už litovala, že se rozjela tak sama. Pevněji přitáhla otěže. Cadi sklopila uši. Eleyne napadlo, že musí okamžitě zpět. Ohlédla se za sebe, ústa vyschlá hrůzou, a ke své úlevě spatřila, že už není sama. Kousek za ní stály dvě ženy a za nimi skupina mužů. Zarazil ji nezvyklý vzhled jejich oblečení. Muži i ženy byli oděni ve splývavá černá roucha a všichni měli dlouhé rozpuštěné vlasy. Žena stojící nejblíže měla zlatý náramek a druhá zase zlatý náhrdelník. V ruce svíraly meč. Za těmito příchozími stály nepřeberné zástupy dalších. Pobřeží se teď zaplnilo lidmi a všichni byli ozbrojeni. Upírali zraky na moře. Dunění bubnů sílilo, jejich zvuk byl ohlušující. Eleyne cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Vůbec si neuvědomovala, že sesedla z koně. V příštím okamžiku už stála v zástupu mužů a žen na pláži. Všude kolem se srocovaly spousty jiných lidí – mužů, žen i dětí.

Ohlédla se po Rhonwen, po Cenyddovi a dalších členech svého doprovodu, ale nikoho neviděla. Zástup se rozrůstal a s ním rostl i hluk. Bojový pokřik vycházející ze stovek, možná tisíců hrdel takřka přehlušil skřípavé zvuky lodních kýlů najíždějících na písčité břehy. Z lodí vyskákali ozbrojení válečníci a rozběhli se ke břehu.

Eleyne se v hrůze obrátila na útěk, avšak bránily jí v něm stovky lidí zuřivě se ohánějící zbraněmi. Boj muže proti muži provázelo ohlušující řinčení železných plátů a třesk mečů a kopí. V písku pod nohama ucítila teplou, kluzkou krev. Řev byl ohlušující a ve vzduchu se vznášel strach a nenávist. Nemohla dýchat. Útočníci vytlačovali obránce z pobřeží. Překročila zkrvavené tělo ženy a spolu s ostatními ustupovala do šera hvozdů obklopujících pobřeží. Listí dubů hrálo v zářivém mlžném oparu všemi odstíny zlaté a rudé. Lidé prchali pod ochranu stromů. Věděli stejně jako ona, že doběhnou-li k nim, budou zachráněni.

Pak uviděla kouř. Útočníci zapalovali les. Staleté posvátné duby se měnily v hořící pochodně a s nimi hořeli i lidé hledající úkryt mezi jejich kmeny. Eleyne zaslechla zoufalý křik, praskot plamenů, dusot prchajících nohou. Vztáhla ruku k ženě prodírající se houštinami spolu s ní. Vezmou se za ruce a společně najdou cestu z dusivého dýmu. Její ruka však hmátla do prázdna, jako kdyby ta žena byla pouhý vzduch. Zkusila to ještě jednou a konečně se jí to podařilo…

„Eleyne! Eleyne! Prober se! Co je to s tebou?“ Ucítila bolest. Někdo ji uhodil do tváře a vzápětí ji zalila sprška slané, ledové vody.

Zaraženě otevřela oči a rozhlédla se kolem. Stála na liduprázdné pláži jen s Rhonwen a kam až oko dohlédlo nikde ani živáčka. Žádné lodě, žádní ozbrojenci, žádní muži, ženy a děti umírající v krvi na pobřeží. Vyděšeně pohlédla přes pláž k místům, kde stál dubový hvozd. Po lese však nebylo ani památky. Holou pláň pokrývaly jen houštiny a trnité keře.

Uvědomila si, že křečovitě zatíná prsty do Rhonweniny paže. Rychle se pustila. „Odpusť, že jsem tě poškrábala,“ pronesla rozechvělým hlasem.

„To nic,“ odpověděla Rhonwen klidně. Ještě chvíli si třela místo, kam Eleyne zaťala prsty. Ještě dlouho tam bude mít škrábance.

„Řekni, cos viděla, má milá,“ tiše ji vyzvala Rhonwen a objala ji kolem ramen.

„Viděla jsem vojsko útočící na Monu, muže a ženy na pobřeží, a pak oheň, tam…,“ mávla rukou směrem do míst, kde stávaly dubové háje. „Tady všude hořelo.“

„Zdálo se ti o požáru, který vypukl v den tvého narození…“

„Ne!“ Eleyne zavrtěla energicky hlavou. „Ne, tentokrát nehořela žádná síň. Hořely stromy. Tam, kus od břehu. Bývaly tam posvátné háje a oni je zapálili. Všichni, kdo se v nich ukryli, uhořeli – dokonce i ženy a děti jako jsem já…“

„Byl to jen sen, Eleyne.“ Rhonwen hleděla přes její hlavu na širé moře. Do srdce se jí vkradl chlad. „Sen, nic víc.“

„Cožpak se o mne pokouší šílenství, Rhonwen?“ Eleyne se vroucně přitiskla k chůvě.

„Ne, ne, to víš, že ne.“ Rhonwen ji objala. „Nevím, proč se ti to stalo. Možná že za to může příliš mnoho vzrušení, které jsi dnešního dne prožila. Pojď, nasedneme a pojedeme za ostatními. Začíná vát chladný vítr.“

Příboj monotónně šuměl a na vrcholky vzdálených kopců se pomalu snášel stín.

IV.

„Víš jistě, že má vnitřní zrak?“ Cenydd se naklonil nad stůl a dolil Rhonwen pohár vína. Zachmuřeně se zahleděl do ohně. V síni za jejich zády pobíhali muži a ženy, každý šel za svou prací. Děti už odešly do spací komory a Rhonwen se právě vrátila od Eleyne, kterou ukládala k spánku. Usnula v Lunedině náruči, jako kdyby ji do vody hodil. Rhonwen obě dívky chvíli pozorovala ve svitu svíce, kterou držela v ruce, a potom se obrátila a vrátila se do síně.

„Co jiného by to mohlo být? Nevím, co mám dělat, Cenydde!“

„Proč bys měla něco dělat?“

„Protože jestli jí bohové dali tento dar, je třeba ho v ní rozvíjet. A já budu muset Einionovi říci, že je připravena.“

„Ne!“ Cenydd prudce položil pohár s vínem. „Nesmíš ji dát do spárů těch zvrhlých vyznavačů magie. Její otec by to nedovolil.“

„Pšt!“ zašeptala Rhonwen. „Její otec se to nikdy nedozví. Poslyš, je-li to její osud, kdo jsme, abychom se mu stavěli do cesty? Myslíš, že jsem se dost nemodlila, aby se to nestalo?“

„Stalo se to už někdy předtím?“

„Když jsme pobývaly na Hay. Viděla pád hradu.“

„Uvědomuje si…?“

„Řekla jsem jí, že to byl jen sen. Poprvé mi, myslím, uvěřila. Tentokrát už ne. V hloubi srdce ví, že to žádný sen nebyl, alespoň ne obyčejný sen.“

„Vidí minulost i budoucnost?“

Rhonwen pokrčila rameny. „Nechtěla jsem ji moc zpovídat. To učiní až ten, kdo ji povede. Ten už bude vědět, co dělat.“

Rhonwen dlouhý čas bojovala se svým svědomím, už od návštěvy Hay. Má-li Eleyne dar vnitřního zraku, musí jej rozvíjet. V zájmu své vlasti a nezávislosti Walesu na Anglii. Avšak jakmile proroci a bardi zjistí, že Eleyne tento dar má, Rhonwen ji navždy ztratí.

„Budeš hloupá, jestli mu to povíš. Nenechá ji na pokoji.“ Cenydd se natáhl po džbánu s vínem. „Přece ho sem nezavoláš.“

„Musím. Neodvážím se už Eleyne něco namlouvat. Ostatně, na Aberu teď vládne obrovský zmatek. Později – nevím. Usoudí-li Einion, že je dívka vyvolená, nechť s knížetem promluví on.“

„A co její manžel? Ten by jistě nechtěl, aby jeho ženu kdokoli zavlékal mezi kacíře a pohany. Slyšel jsem, že hrabě z Huntingdonu je oddaný stoupenec svaté církve.“

„Manželství je možné anulovat.“ Rhonwen jako vždy brala hraběte z Huntingdonu na lehkou váhu a myslela na něho co nejméně. Bezděky se dotkla amuletu, který nosila zavěšený na krku pod šaty. „Všechno se dá nějak zařídit, Cenydde, přeje-li si to bohyně.“

Cenydd se zachmuřil. Vášnivá víra jeho sestřenky mu střídavě připadala zábavná a neškodná, i navýsost nebezpečná. Představa, že by se to půvabné, živé dítě mělo změnit ve vážnou služebnici měsíční bohyně, oděnou do černého hávu, se mu pranic nelíbila. Na druhou stranu, pomyslel si pověrčivě, má-li vnitřní zrak, je možná opravdu vyvolená.

V.

Když za ní o tři dny později přišel sloužící se vzkazem, že ji chce Rhonwen vidět, s radostí odhodila vyšívání a svižně vyskočila. Přestože se naučila přesnosti a úhlednosti a měla zřejmý cit pro barvy, šití i vyšívání ji vždy začalo brzy nudit. Cokoli, co ji z této rutinní práce vyrušilo, s nadšením uvítala.

Rhonwen seděla v síni za stolem s vysokým, vážným starcem asketického vzezření. Cenydd tu nikde nebyl. Eleyne zklamaně zavřela dveře a přiblížila se ke stolu.

„Eleyne, toto je Einion Gweledydd. Jak jistě víš, je jedním z bardů tvého otce,“ začala Rhonwen.

Eleyne sklopila oči a uctivě se starci uklonila, avšak zvědavost jí nedala a ona ihned zase vzhlédla. Milovala bardy, kteří měli v zásobě nepřeberné množství příběhů, písní i melodií, fascinovalo ji jejich vyprávění starých legend i událostí dávno minulých. Pohlédla do jeho jasných, pronikavě inteligentních očí. Nepoznala ho hned. Einion měl dlouhé bělostné vlasy a vous a na sobě těžké, bohatě vyšívané roucho nejtemnější modři. Vztáhl k Eleyne ruku a ona k němu zdráhavě přistoupila.

„Tak, dítě. Lady Rhonwen říká, že jsi měla velmi zvláštní sny.“ Jeho ruka byla chladná jako mramor. Eleyne bezděky ucukla. „Pověz mi o nich něco,“ pokračoval. Jeho tvář zůstávala vážná a jí se zmocnil strach.

„To nic nebylo – jen takové hloupé sny.“

Tentokrát se na mužových rtech rozhostil náznak úsměvu, jako by si právě uvědomil, že před ním stojí malé dítě. „Stejně mi o nich pověz. Mám sny rád.“

Eleyne se tiše rozpovídala. Když viděla, že každému jejímu slovu se zájmem naslouchá, její plachost se vytratila. Když se chýlila ke konci, souhlasně přikyvoval.

„To, cos viděla, mé dítě, se událo před více než tisícem let, kdy naši vlast obsadily římské legie. Jejich vůdce Suetonius tehdy nařídil pobít druidy. Římané přišli sem na Anglesey, ostrov, jenž byl stejně jako dnes posvátným místem. Zprvu se báli přeplout úžinu a zaútočit, neboť viděli, že je druidové na pobřeží očekávají. Víš, kdo byli druidové, dítě?“ Na okamžik se odmlčel, a když přikývla, pokračoval. „Byly tu i jejich ženy, odhodlané bojovat po boku svých mužů, a pohled na ně Římany vyděsil. Avšak nakonec přece jen Traeth Lafan přepluli, přesně tak, jak jsi to viděla, a druidy povraždili. Ty, kteří přežili, pak upálili v posvátných hájích. A poté vykáceli všechny duby na ostrově.“

Pozorně sledoval, jak bude Eleyne reagovat. Zbledla a chvíli mu hleděla upřeně do očí. Pak zašeptala: „Copak nikdo nepřežil?“

„Přežilo jich jen pár.“

„A proč to Římané udělali?“

„Protože se báli. Druidové byli moudří, vášniví a stateční a nechtěli, aby Římané ovládli Wales.“

Ještě stále ji nenapadlo se zeptat, jak je možné, že to vše viděla. Jen stěží z něho odtrhla zrak, přešla síní k úzkému oknu a zahleděla se přes luka a pastviny k pobřeží, kde se to vše odehrálo. Za písčitými plážemi se prostíraly vody úžiny a v dálce, na pevnině, se tyčilo do výše pohoří Eryri, zahalené závojem mlh.

„Nechceš vědět, Eleyne, proč jsi to všechno viděla,“ zeptal se jemně.

Rhonwen oba pozorovala a nervózně proplétala prsty v klíně.

„Asi proto, že jsem se ocitla v místech, kde se to stalo,“ odpověděla dívka prostě.

„Ale proč jsi to viděla ty, a ne třeba lady Rhonwen?“

Obrátila se k němu a v její tváři se konečně rozhostil udivený výraz. „Třeba se nedívala.“

„A ty ses dívala?“

„Ne. Ale vím, že jsou věci, které mohu vidět, když budu chtít. Vždycky jsem si myslela, že je to tak u každého, jen o tom lidé nemluví, ale teď… teď nevím.“ Vypadala zaraženě. Isabele se to nikdy nestalo. Když jí Eleyne za návštěvy Hay o svých zvláštních vizích vyprávěla, vysmála se jí. A Eleyne se už neodvážila na toto téma s nikým promluvit. Vyjma Rhonwen.

„Každý tento dar nemá, Eleyne. Je to vzácný dar.“ Znovu se usmál. „I já vidím minulost a budoucnost.“

„Ano?“ Očividně se jí ulevilo.

„Je to dar, jehož se dostalo našemu lidu. Ty i já jsme potomky druidů, kteří se tehdy zachránili. Některým se podařilo uprchnout. Stáli později v čele odboje proti Římanům, a nakonec se jim podařilo římské legie vytlačit. Tvůj otec je potomkem dávných britských králů, zatímco mými předky jsou druidové. Ze všech dětí tvého otce se vnitřního zraku dostalo právě tobě, neboť jsi jeho sedmé dítě.“

Eleyne vyschlo v ústech. Náhle zatoužila někam utéct. Einionova vážnost ji děsila. V síni byl horký, vydýchaný vzduch. Pohlédla do ohně z naplaveného dřeva, který praskal a kouřil v krbu.

„Smím se vrátit k vyšívání?“ zeptala se úzkostně Rhonwen. Cítila, jak se jí znovu zmocňuje strach. Rhonwen neodpověděla. Bezmocně pohlédla na Einiona. Je to moje chyba, opakovala si neustále. Neměla jsem mu nic říkat. Teď už se jí nikdy nevzdá.

Einion se opět usmál. „Jistěže se můžeš vrátit. Ale brzy se opět uvidíme. Budu teď přicházet na Llanfaes a budu tě sám učit.“

„Učit? Ale co?“ podivila se Eleyne.

„Samé zajímavé věci. Budou se ti líbit.“ Znovu se usmál. „Jen jedno mi musíš slíbit. Že o našich schůzkách nikomu nepovíš. Dovedeš udržet tajemství, Eleyne?“

„Dovedu.“

„Dobrá. Nikdo nemusí vědět, že sem přicházím – kromě tebe a paní Rhonwen. Ani tvá přítelkyně Luned. Dokážeš mlčet?“

„Ano.“

„Vrátím se za tři dny.“ Vstal, vzal do ruky dlouhou dřevěnou hůl a obrátil se k Rhonwen. „Do té doby najdu nějaké místo, kde se budeme moci bezpečně scházet. Ty si vymysli nějaký důvod, proč to dítě bude celý den pryč. Udělalas dobře, dcero, žes mi o ní pověděla.“

VI.

„Já nikam nechci!“ bránila se o dva dny později Eleyne a zatínala ruce v pěst. „Nemám ho ráda. Co mě může chtít učit? Všechno, co potřebuju vědět, mě naučíš ty.“

Rhonwen se zhluboka nadechla. „Musíš jít…“

„Nikam nepůjdu. Můj otec o tom neví, že? A určitě by s tím nesouhlasil. A matka také ne.“ Eleyne pevně stiskla rty. Dva dny horečně uvažovala, proč chce Einion udržet jejich schůzky v tajnosti. Toto bylo jediné možné vysvětlení.

Rhonwen se opět zhluboka nadechla. „Eleyne, je to pro tvé dobro.“

„Ale proč? Co mě chce učit?“

„To přesně nevím…“

„Jak tedy víš, že to bude pro mé dobro?“

„Prostě to vím. Jde o tajné nauky, Eleyne. Ani já je neznám. Avšak ty jsi vyvolená. Jsi potomkem dávných králů. Máš vnitřní zrak.“

Eleyne se zarazila. Konečně v ní začínala vítězit zvědavost nad nevysvětlitelným strachem. „Ale půjdeš se mnou, viď?“

„To nevím.“ Rhonwen uhnula pohledem.

„Musíš s ní jít.“ Cenydd se vynořil za závěsem ve dveřích tiše jako duch. „Nemůžeš ji nechat samotnou.“

Rhonwen zbledla. „Nevíš, o čem mluvíme.“

„Mluvíte o Einionu Gweledyddovi. Varoval jsem tě, Rhonwen.“ Povzdechl. „Říkal jsem ti, abys to nedělala.“

Eleyne hleděla zaraženě z jednoho na druhého. „Rhonwen?“

„Toho si nevšímej, drahoušku. Cenydd žárlí. Chtěl tě učit sám.“

„A také ji budu učit.“ Cenydd se na ni láskyplně usmál. „Jen co se vrátím. Volají mě na Aber,“ dodal tiše a významně pohlédl na Rhonwen. „Na hranicích marky se opět bojuje.“

„A Gruffydd?“

„Je stále na Degannwy. Kníže Llywelyn za ním poslal Senenu s oběma chlapci. Dafydda si nechal u sebe.“

Rhonwen tiše zaklela. „Takže Dafydd upevňuje postavení. Musíme nějak pomoci Gruffyddovi…“

„Zdá se, že Dafydd bude mít jednu starost navíc,“ pousmál se Cenydd. „Kníže zřejmě zajal de Braose.“

Eleyne zpozorněla. „Isabelina otce?“

„Přesně tak.“ Cenyddovi vesele zasvítily oči. „Teď bude zajímavé, jak mezi nimi budou probíhat další jednání. Mám dojem, že Llywelyn stále usiluje o spříznění s de Braosy. Takový svazek by sira Williama umírnil i přesto, že teď bojuje na straně krále Jindřicha. Kníže by navíc díky tomu sňatku získal spojence na hranicích středního Walesu.“

„Co teď bude s Gwladus, když sir Reginald zemřel?“ otázala se náhle Eleyne. „Vrátí se domů?“

„Znovu se provdá, má milá,“ pronesla Rhonwen něžně. „Netěš se, že ji tu opět uvidíš. Pochybuji, že by se chtěla vrátit do domu své matky.“

„A vsadím se, že tentokrát bude chtít mladšího muže,“ zasmál se tiše Cenydd.

„Budu se modlit, aby ho dostala. Ale o tom teď nebudeme mluvit,“ uzavřela toto téma Rhonwen.

„Přivedou sira Williama na Aber?“ zajímala se Eleyne. „Byla bych moc ráda, kdyby přijel s Invictem.“

„To nevím, dítě.“ Rhonwen se znovu zachmuřila. „Pochybuji, že s ním pojedou na sever. Pravděpodobně se brzy vykoupí. Uvidíme.“

VII.

Einion nalezl v lesích za Penmonem opuštěnou kamennou chatrč, v níž před časem bydlel osamělý mnich.

Rhonwen sesedla z koně a chvíli hleděla na zavřené dveře. Dírou ve střeše unikal k nebi kouř. Eleyne zůstávala v sedle. Rhonwen přistoupila blíž a po krátkém zaváhání zaťukala. Nějakou chvíli se nic nedělo a pak se dveře pomalu otevřely. Einion měl na sobě dlouhý plášť a pod ním skvostné, bohatě vyšívané roucho. Ve stínu dveří byl téměř neviditelný.

„Vítej, Rhonwen,“ pronesl tiše. „Kde je dítě?“ Zahleděl se přes Rhonweninu hlavu mezi stromy, kde čekala Eleyne. Z nebe se snášel hustý déšť. Kapky vytrvale bubnovaly do listů ve větvích, mokré kmeny se leskly a země byla vlhká a rozbahněná. Eleyne sklouzla z koně a zahalila se do těžkého vlněného pláště.

„Dobrá. Můžeš si pro ni přijít za soumraku.“

„Ne!“ Eleyne se obrátila a rozběhla se k Rhonwen. „Chci, abys tu zůstala!“

Stařec jí hleděl zkoumavě do tváře. „To je zvláštní, myslel jsem, že nejsi zbabělá, princezno.“

„Já nejsem zbabělá!“ Eleyne se hrdě napřímila.

„Výborně. Tak tedy pojď dál.“ Ustoupil do stínu a pokynul jí, aby vešla. Když vcházela do chatrče, ohlédla se po Rhonwen čekající v dešti.

„Vrať se za soumraku,“ přikázal Einion rázně. „Ani o trochu dříve.“

Eleyne se rozhlížela po zšeřelé místnosti. Srdce jí tlouklo až v krku. Když její oči konečně uvykly tmě, zjistila, že stojí v prázdné cele, kde není nic než stůl přistavený ke zdi. Na něm hořela skomíravým plamenem lojová svíce. Uprostřed místnosti plápolal v kruhu z kamenů nízký oheň. Kouř, který z něj stoupal k otvoru ve střeše, ji štípal do očí.

Bázlivě pohlédla na Einiona. V mihotavém světle vrhal na stěnu dlouhý stín, který se pomalu pohyboval spolu s ním. „Posaď se, dítě,“ řekl jemně. „A neboj se.“

Rozhlédla se, kam by si mohla sednout, ale uviděla pouze pokrývku složenou na zemi. Po chvilce váhání na ni usedla. Mezi ní a mužem stojícím zády k ní tiše praskal oheň. Zaslechla, jak cosi otevírá a bere do ruky: nějaký předmět, který vyndává z krabičky.

„Poslouchej.“ Vztáhl k ní ruku. „Pověz, co slyšíš.“

Eleyne zatajila dech. Chýše byla plná zvuků. V místnosti prskal a syčel oheň, na střechu dopadaly dešťové kapky, les šuměl a uvnitř… uvnitř byl slyšet ještě starcův těžký dech. Nic jiného.

„Nic neslyším,“ zašeptala.

„Nic?“ Obrátil se čelem k ní. „Poslouchej tedy dál.“

Polkla. „Slyším déšť,“ hlesla. „A oheň.“

„Dobře.“

„A náš dech.“

„Výborně. Tak ještě poslouchej. A dávej pozor.“

Vhodil do ohně cosi, co až dosud svíral v dlani. Chvíli se nic nedělo, poté vyšlehl jasný, čistý plamen a hořící dřevo zahučelo.

Eleyne starce sledovala jako uhranutá. „Kdysi mi jeden muž vyprávěl, že si hořící dřevo pamatuje písně ptáků,“ zašeptala.

Einion se usmál. „Měl pravdu. To, a ještě mnohem víc. A teď se dívej. Dívej se do plamenů. Co vidíš?“

Eleyne klečela a upřeně hleděla do žhavých uhlíků. Teplo jí sálalo do tváří a začaly ji pálit oči. „Jen oheň. Srdce ohně.“

„A teď?“ Einion vhodil do plamenů nějaké byliny rozdrcené na prášek. Oheň náhle přestal hořet a vyrazil z něj hustý, černý dým. Eleyne se odtáhla a rozkašlala se. Do duše jí vstoupil strach.

„To je santalové dřevo. Pomůže ti. Dívej se. Dívej se pozorně.“ Hovořil naléhavě. „Pověz, co vidíš.“

„Nevidím nic…“

„Soustřeď se…“

„Všude je černo.“

„Dívej se.“

Eleyne ze všech sil upírala zrak do vyhaslého ohně. Teď se srdce ohně rozhořelo jasně rudým plamenem. Předklonila se, odhrnula si vlasy z tváře a pak vztáhla ruce k ohni.

„Dívej se,“ zašeptal.

„Vidím…“ Zaváhala. „Vidím nějakou tvář…“

„Ano!“

„Je to mužská tvář. Ale kryje ji stín.“

„Čí je to tvář?“

„To nevím. Je rozmlžená.“ Pojednou se rozplakala. Obraz se jí začal ztrácet. Zoufale se snažila jej udržet. Protírala si oči. Hlava ji rozbolela a udělalo se jí špatně.

„Dost.“ Einion přešel až k ní a položil jí na čelo svou chladnou dlaň. „Zavři oči. Nech bolest odejít.“ Nakolik krátkých okamžiků jí ponechal dlaň na čele. Eleyne cítila, jak tlak ustupuje. Pomalu se uvolnila. Když otevřela oči, bolest byla pryč. Einion přešel ke dveřím a otevřel. Dovnitř zavanul chladný, čerstvý vzduch.

Eleyne pohlédla zoufale do ohně. Stoupal z něj tenký sloupek kouře.

„Přilož. V rohu za tebou je dřevo.“ Choval se jako člověk, který učí dítě nebát se divoké šelmy. „Vidíš, jak pod tvou rukou nabírá na síle? Už je to zase obyčejný oheň. Není se čeho bát. A teď přejděme k něčemu úplně jinému. Méně náročnému.“

„To bylo učení?“ zajímala se Eleyne.

„Ano, mé dítě. Musíš se naučit ovládnout svůj vnitřní zrak. Nikdy se nesmí stát, že by on ovládl tebe. To vede jen k šílenství. Ty se musíš stát jeho paní. A teď, jak by se ti líbilo dozvědět se něco o ptácích?“

„O ptácích?“ zeptala se s nadějí v hlase.

„Legendy o ptácích. Znamení. Poselství, jež přinášejí…“

„A co dělají ptáci, když prší?“

„Někdy si najdou úkryt, ale většinou dělají to, co obvykle. Mají mastné peří a to je chrání před deštěm.“

Teď, když mluvil tiše a klidně, ji strach opustil. Celé dopoledne mu dychtivě naslouchala. Kolem poledne déšť ustal a mezi větvemi stromů problesklo slunce. Dlouho chodili po lese a on jí ukazoval ptáky, učil ji jejich jména i to, čeho jsou znamením. Slunce pomalu zapadalo. Eleyne umírala hlady, avšak on hovořil dál. Jen čas od času se odmlčel a položil jí otázku, aby zvěděl, zda jej sleduje. Ihned poznal, když z ní spadla únava. Odvedl ji znovu do chatrče, zavřel dveře a pokynul, aby usedla k ohni. A opět do něj vhodil byliny.

Eleyne si zakryla oči. „Už ne! Jsem unavená!“

„Dívej se.“ Vzal ji za ruce a přiměl ji odkrýt tvář. „Dívej se do ohně.“

Tentokrát byl obraz jasný a čistý. Užasle na něj hleděla. „Vidím zástup lidí, jak na něco čekají. Velký zástup. Nad ním se klene šedomodrá obloha, slunce ještě nevyšlo. Kolem se zvedají kopce, jaké obklopují Aber. Určitě je to za svítání. Ti lidé spolu mluví… teď dokonce křičí. Někdo jde. Muž. Vidím muže. Dávají mu oprátku na krk. Chtějí ho… Ne! Ne!“ Náhle se rozplakala. Vyskočila a rozběhla se ke dveřím. Chvíli s nimi lomcovala a pak vyběhla mezi stromy. Za ní se vyvalil palčivý kouř. Byla už skoro tma. Její rozbolavělé oči chvíli tápaly v šeru. Pak spatřila pod stromy stát Rhonwen a za ní oba koně.

Rozběhla se k chůvě. „Vezmi mě domů! Prosím tě, vezmi mě domů!“

Rhonwen pohlédla přes její hlavu do otevřených dveří. Po chvíli se v nich objevil Einion. Zdálo se, že ho dětské slzy nijak nedojímají. „Vedla si velmi dobře. Přiveď ji znovu za tři dny.“

„Kdo to byl?“ obrátila se k němu Eleyne. „Koho jsem to viděla?“

Pokrčil rameny. „Nepodařilo se ti udržet vizi. Nějaký čas trvá, než se to člověk naučí. Až přijdeš příště, třeba zjistíme, co jsi vlastně viděla a před čím nás chtěl osud varovat.“

„Ne. Už to nechci vidět. Bylo to děsivé.“ Zahalila se do pláště a zachvěla se zimou. „Už sem nechci.“

Einion se záhadně usmál. Potom se otočil a zmizel v přítmí chatrče. „Přiveď ji za tři dny,“ prohodil přes rameno. „Nezapomeň.“

KAPITOLA TŘETÍ

I.

„Měla bys jí pořádně napráskat!“ Cenydd pil už druhý pohár vína. Zasloužil si ho. Před pár hodinami vytáhl Eleyne z mořských vln. Dívka se zjevně rozhodla přeplavat na koni úžinu dělící ostrov od pevniny a vrátit se k otci na Aber. Málem ji to stálo život.

„Nikdy jsem ji nebila,“ opáčila Rhonwen. Právě Eleyne uložila na lože, zabalenou do teplých přikrývek a s příslibem, že k žádné další návštěvě u Einiona v lese už ji nutit nebude.

„V tom to právě je. Ona vůbec neví, co je to kázeň. Kdyby to věděla, nikdy by ji nenapadlo dávat se na útěk a vrhat se i s koněm do moře. Vždyť se mohla utopit!“

„Já vím.“ Rhonwen usedla sklesle ke stolu a přitáhla si plášť k tělu. „Byla to moje chyba. Měla jsem tě poslechnout, a ne po ní chtít, aby se vrátila k Einionovi. Nebýt tvé pohotovosti, kdoví, jak by to s ní dopadlo.“

„Říkal jsem ti už jednou, že z těch styků s Einionem nevzejde nic dobrého. Není to dobrý člověk. Vlastně se vůbec nedivím, že se ti to dítě nakonec vzepřelo a pokusilo se uprchnout. Ale plavat na koni přes úžinu, to opravdu nemusela! Koho by to jen napadlo?“ Cenydd se hořce zasmál. „Jsi blázen, sestřenko. Einion se teď nevzdá. Slyšel jsem o něm vyprávět všelijaké věci. Aby prosadil některé své záměry, využívá prý svých zvláštních schopností. Dokonce i knížete ovlivňuje.“

„Ne! Ne! Proti knížeti by svou moc nikdy neobrátil!“ Rhonwen zavrtěla hlavou. „Jemu ze všeho nejvíc záleží na Gwyneddu. Na Walesu. Všechno, co činí, je pro dobro Walesu.“

Cenydd pozvedl posměšně obočí. „Předpokládám, že z toho důvodu podporuje i Gruffyddovy nároky ohledně nástupnictví?“

Rhonwen se nervózně ohlédla přes rameno. „Proboha, mluv tišeji! Samozřejmě že podporuje Gruffydda. To dělá každý, kdo má rozum. Myslela jsem, že ani ty nejsi stoupencem anglické strany, Cenydde, protože jinak by ses se mnou nepřátelil.“ Na okamžik se odmlčela. „Vezmu ji zpátky na Aber. Einionovi vzkážu, že pro ni kníže poslal. Proti tomu nemůže nic namítat.“

„A co řekneš na Aberu? Jak váš návrat vysvětlíš kněžně Joan?“

Rhonwen pokrčila rameny. „Řeknu jí, že Eleyne potřebuje matku.“

Cenydd se pobaveně rozesmál. „A ty si myslíš, že ti to bude věřit?“

II.

„Tak ty jsi, Eleyne, zatoužila přeplavat Menai Strait na poníku?“ Llywelyn se pohodlně uvelebil u plápolajícího ohně ve velké síni na Aberu. William de Braose sedící opodál pozvedl pohár vína. Oba muži se dítěti tajně obdivovali. „Kdo ti vnukl myšlenku, že by se ti něco takového mohlo podařit?“

„Římané, tatínku.“

„Římané…“ Llywelyn se pomalu opřel. „Ale Římané počkali na odliv, Eleyne. A měli k tomu dobrý důvod.“

„Já jsem také měla důvod.“ Eleyne se zarděla studem.

„A jaký?“

Sklopila hlavu. Jak by mu mohla říci, že utíkala k jeho dvoru, protože se zde cítí v bezpečí před Einionem? Rhonwen ji ujistila, že druidovi poví, že je kníže povolal zpět. A on prý bude trpělivě čekat. Ale čekat na co? Eleyne se Einiona bála. Usilovně se snažila zaplašit zneklidňující vidinu, kterou zahlédla v ohni, ale ona ji neustále pronásledovala. Nebyl to sen; bylo to cosi, co přicházelo zvnějšku a co ona pod jeho vedením přivolala. Ale proč? Proč viděla muže s oprátkou na krku, kterého vedli na šibenici? Proč? A kdo to byl? Proč mu neviděla do tváře?

Pohlédla otci co nejklidněji do očí. I když neměla Einiona ráda a bála se ho, slíbila mu zachovat tajemství a své slovo hodlala dodržet. „Hrozně jsem se na Llanfaesu nudila,“ prohlásila smrtelně vážně. „Na učení a dětské hry jsem už moc velká. Navíc jsem slyšela, že je tu sir William, a tak jsem si myslela, že s ním třeba přijela i Isabela.“

Sir William se usmál. „Nejsem tu ze své vůle, princezničko. Cožpak jsi to neslyšela? Byl jsem zajat v bitvě. Jsem vězněm tvého otce.“ Sedět u Llywelynova ohně a popíjet jeho víno mu však zřejmě nijak zvlášť nevadilo. „Isabela tu se mnou není.“

„Ale provdá se za Dafydda, že?“ Eleyne napjatě hleděla z jednoho muže na druhého.

„To je jedna z věcí, o nichž právě jednáme,“ řekl Llywelyn a vstal. „To nech na nás. A teď, co uděláme s tebou?“ Obrátil se ke dveřím do síně, kde stáli ozbrojenci, kteří měli za úkol střežit sira Williama. „Vy tam, jeden z vás nechť dojde pro kněžnu Joan a požádá ji, aby nás na okamžik poctila svou přítomností.“

„Přivedl jsi s sebou Invicta, můj pane?“ Eleyne usedla kousek od sira Williama. Toužila zaplašit nepříjemný pocit, jaký v ní vyvolávalo nadcházející setkání s matkou.

Sir William se usmál. „Jistě, má milá. Přijel jsem na něm.“

„Mohu se na něj jít podívat?“ Jeho hřejivý úsměv ji naplňoval štěstím. Přisedla blíže.

„To záleží na tvém otci, princezničko. Já se k němu, bohužel, nesmím ani přiblížit. To pro případ, že bych zatoužil po útěku.“ Jeho úsměv byl stále laskavější.

„A kdo s ním tedy jezdí na projížďku?“ Eleyne zaplály oči vzrušením.

„Tak to ne. Tohle si já na svědomí nevezmu.“ Sir William se vesele rozesmál. „Musíš požádat otce.“ To dítě je neodolatelné, pomyslel si. Půvabné a okouzlující. Už teď si dovede muže obtočit kolem prstu.

„Mohu, tatínku? Prosím! Smím se projet na Invictovi? Zná mě a má mě rád. Už jsem na něm jela. Na Hay. Cadi je po dlouhé cestě hrozně unavená, musí odpočívat.“

„Předpokládám, že Invictus je ten velký kaštanový hřebec, na němž jsi bojoval u Montgomery, pane,“ obrátil se Llywelyn k siru Williamovi a zároveň pokynul pážeti a ukázal palcem na svůj prázdný pohár. „To není kůň pro dítě.“

„Pro obyčejné dítě jistě ne.“ Sir William mrkl spiklenecky na Eleyne. „Avšak tvá dcera, Výsosti, je, pokud jde o koně, hotová čarodějka. Invictus by pro ni udělal cokoli. Jako ostatně každé jiné zvíře, řekl bych.“

„Opravdu?“ Llywelyn na dceru zkoumavě pohlédl. „Proč jsi mi o tom nikdy neřekla, Eleyne?“

„Protože jsem jí zakázala připravovat tě o drahocenný čas,“ pronesla kněžna Joan, která se objevila na prahu síně. Oba páni vstali. Kněžna vypadala v růžovém hedvábném rouchu se stříbrnou výšivkou a v plášti z temně zeleného sametu obzvlášť půvabně. Eleyne viděla, jak siru Williamovi zaplálo v očích, a pocítila osten žárlivosti. Joan oběma mužům pokynula na pozdrav a usedla do křesla, které jí sir William dvorně přepustil.

„Co uděláme s Eleyne, má drahá?“ Llywelyn vzal dceru kolem ramen a láskyplně ji k sobě přivinul.

Eleyne teď nespouštěla oči z matky a při pohledu na ni si poprvé v životě uvědomila, jak je Joan krásná a jaké má nádherné oblečení, zatímco ona má na sobě starý modrý šat, z něhož už dávno vyrostla a z něhož jí čouhají zápěstí i kotníky.

„Proč přijela?“ Joan na Eleyne zběžně pohlédla a ihned se zase otočila ke svému muži.

„Protože se na Llanfaesu nudila.“

„Nudila!“ opakovala popuzeně Joan a nijak neskrývala své rozladění. „Naučila se už vše, co se naučit měla? Umí číst, psát, počítat, šít, vyšívat, zpívat a hrát na harfu?“

„Ano, máti.“

„A na koni jezdí s větrem o závod,“ vložil se do hovoru jemně sir William.

Joan přivřela oči. „Měla by se spíše naučit jezdit jako dáma.“

„Tou tvá dcera, Výsosti, nepochybně je.“ Sir William se usmál. „Musíš mi, paní, pomoci přesvědčit knížete Llywelyna, aby malé princezničce dovolil projet se na Invictovi. Je načase, aby se můj kůň naučil vozit i dámy.“

Joan mu pohlédla do očí a lehce se pousmála. Eleyne neuniklo zvláštní jiskření, jež mezi nimi přeskočilo, avšak kníže si očividně něčeho nevšiml. Ona však náhle opět zatoužila utéct. Nechtěla už zůstávat zavřená v tomto paláci se všemi těmi dospělými a předivem jejich křížících se tužeb a zájmů, chtěla ven, do přírody, kde by se mohla prohánět na koni a za společníky měla jen nebe, les, koně a některého z velkých loveckých psů svého otce.

Kněžna Joan se přestala usmívat. „Ne, jízda na koni ke vzdělání knížecí dcery nestačí. Vrátí se na Llanfaes.“ Joan byla neoblomná. „Nepřipustím, aby mé rozkazy zůstaly nesplněny. Pokud lady Rhonwen nehodlá uposlechnout, bude propuštěna a na její místo nastoupí někdo spolehlivější. To dítě nemá chování. Musí se ukáznit.“

„Ne!“ Eleyne při jejích slovech zbledla. Znovu se jí zmocnila hrůza z Einiona. „Já nechci zpátky!“

Llywelyn se zamračil. „Tak dost. Promluvíme si o tom zítra.“

„Tatínku, prosím!“ Eleyne se vrhla k otci kolem krku. „Neposílej mě na Llanfaes. Nelíbí se mi tam.“

Soucitně na ni pohlédl. „Jsi spokojená s péčí paní Rhonwen?“ Zkoumavý pohled do dceřiny tváře mu napověděl, že důvodem jejího návratu bylo cosi mnohem hlubšího než pouhá nuda.

„Ano. Mám ji moc ráda.“

„Co ti tedy schází?“

„Nic.“

„Něco přece.“

„Ne, tatínku. Jen bych moc ráda zůstala u tebe.“

Zachmuřil se. „Pokud jde o to, srdíčko, budeme se muset s matkou poradit.“ Při zmínce o Joan viditelně zjihl. Potom se opět soustředil na Eleyne a jeho tvář nabyla starostlivého výrazu. „Slyšel jsem, že to byl Cenydd, kdo ti zachránil život, když ses vrhla do moře.“

Eleyne sklopila oči a přikývla. „I Cadi zachránil.“

Llywelyn se usmál a posadil si děvče na kolena. „Slib mi, že si Cenydda ponecháš u sebe, ať půjdeš kamkoli. Je to věrný a statečný muž. Už jsem s ním o tom promluvil. Slíbil, že tě bude všude provázet a stane se tvým osobním strážcem. Až budeš starší, učiníš jej svým hofmistrem. Jako princezna z Walesu a hraběnka z Huntingdonu budeš potřebovat spolehlivější ochranu, než jakou jsem ti až doposud poskytoval já. A pokud se něčeho bojíš, Eleyne, musíš mi to říct, a musíš to povědět i jemu. Cenydd tě bude chránit. Nu, a tvá matka má pravdu. Musíš se začít chovat jako urozená dáma. Ta se přece nevrhá do moře, aby je přeplavala.“ Nenápadně se odvrátil, aby před Eleyne skryl pyšný úsměv, který se mu objevil na tváři.

Eleyne opět sklopila zrak. „Odpusť, tatínku.“

Něžně ji postavil na zem. „Dobrá. Teď se tedy odeber do své komnaty a my si s matkou promluvíme, co s tebou uděláme.“

III.

Einion stál trpělivě ve stínu zdi, oči zavřené a ruce složené na prsou. Dovedl vycítit, kdy se blíží ten, na něhož čeká. Dávno dokonale ovládl své emoce. Nemusel-li jednat, zůstával klidný, zdánlivě lhostejný až netečný. Večerní slunce se prodíralo větvemi jeřábu u brány Aberu a hřejivými paprsky hladilo jeho černý, zaprášený plášť. V hlubokém tichu nadcházejícího soumraku k němu zdálky doléhalo tiché zurčení vody poskakující po říčních kamenech.

Jakmile se Rhonwen objevila v bráně, otevřel oči, natáhl ruku a uchopil ji za zápěstí.

„Kde je?“

Rhonwen se zatajil dech. „Nechávala jsem ti vzkaz. Nemohla jsem s tím nic udělat.“

„Kde je?“ opakoval Einion.

„U otce.“ Zapadající slunce jí svítilo přímo do očí.

„Musíš ji za mnou poslat.“

„Nebude chtít.“

„Musí.“ Sevřel rty. „Chci se s ní znovu setkat. Musí složit přísahu. I když je ještě dítě.“ Jeho hluboké, černé oči byly klidné a bez výrazu jako tiché vody jezera. „Nechci ji ztratit. Mí bohové ji chtějí pro sebe. Musí se tak stát brzy, jinak mi unikne. Beze mne se nenaučí ovládat své vidiny a do konce svých dnů bude žít v mukách.“ Odmlčel se. „Odvedlas ji proto, abyste se mi vyhnuly.“

Tváří v tvář jeho chladnému, vševědoucímu pohledu se Rhonwen neodvážila zapírat. „Bála se,“ hlesla. „Nebylo v mých silách zabránit jí v odchodu. Pokusila se přeplavat úžinu. Je ještě tak mladá…“

„Příliš mladá, aby pochopila, jak obrovskou moc dostala do vínku.“ Einion náhle pustil její ruku. „Potřebuje vést a dodat síly.“

„Ona se už s tebou nechce setkat. Prosím tě, pane Einione, vyčkej, až bude o něco starší.“ Rhonwen se v duchu styděla za svou slabost, ale nemohla si pomoci.

Zhluboka se nadechl. „To je nemožné, má paní. Musím se s ní setkat. Ještě dnes. Teď hned. Přiveď ji za mnou.“

„Co když nebude chtít jít?“

„Přijde. Řekni, že si kníže přeje, aby navštívila poustevníka v lesích.“ Chladně se usmál. „Pověz, že na lukách za vesnicí se pasou koně a ona by je měla vidět. A řekni, že v lese rostou borůvky, které si může natrhat. Jsem si jist, že na něco přijdeš a přivedeš ji, paní Rhonwen. Prosilas mě, abych se postaral o zrušení jejího manželství, avšak já tak neučiním, dokud nebude zasvěcena a požehnána. Teprve pak nebude muset patřit žádnému muži. Přiveď ji za mnou. Teď hned. Budu čekat za vsí u řeky.“

Rhonwen na něho zaraženě pohlédla. Nečekal na odpověď. Otočil se na patě a odcházel z kopce do údolí, kde se kolem kamenného kostelíka choulily domky řemeslníků – mlynáře a kováře, stříbrotepce, hrnčíře, výrobce harf, koláře, tesaře i podomního obchodníka – a mezi nimi i čtyřiadvacet drobných stavení patřících rodinám obdělávajícím půdu v okolí Aberu. Viděla, jak pozvedá ruku a žehná mužům i ženám, jež míjí. Těžce polkla. Neodvážila se ho neuposlechnout.

IV.

Eleyne s Luned seděly v okenním výklenku zabrané do hry v kolíbku. Něžné dívčí prstíky vytvářely z provázků podivuhodné obrazce. Na drobné ručky dopadaly poslední paprsky večerního slunce. Už za několik okamžiků se slunce schová za hory a palác se ponoří do stínu.

„Je již čas jít k večeři, paní Rhonwen?“ zajímala se Luned.

„Tak pozdě ještě není.“ Rhonwen Lunedina přítomnost trochu zaskočila. „Eleyne, prosím tě, pojď se mnou. Tvůj otec pro tebe posílá.“

„Pro mě taky?“ Luned pustila provázky z prstů a vstala.

„Ne, pro tebe ne. Ty tu zůstaň.“

Luned posmutněla, ale poslušně usedla na kamenné sedátko a začala rozmotávat provázky.

Rhonwen v duchu děkovala všem bohům, že to proběhlo tak hladce. Vzala Eleyne za ruku a vedla ji dolů po točitém schodišti. Spěšným krokem přešly nádvořím k bráně a po mostě ven z hradu. „Půjdeme se projít k řece.“ Musela Eleyne zdůvodnit, proč ji vede na procházku, aby setkání s Einionem vypadalo jako náhoda. Jinak by jí dívka už nikdy nevěřila. „Otec říkal, že prý se máš jít podívat na divoké poníky, co se pasou na svazích za vsí.“

Eleyne se zastavila. Oči se jí rozzářily, avšak zároveň se v nich mihl údiv. „Ale proč? Proč právě dnes?“

„Myslím, že ti chce dát nějakého chytit, než se stádo vrátí do hor. Všiml si, jak jsi vyrostla. Brzy už budeš potřebovat většího koně.“

Po chvíli už obě šlapaly po bahnité cestě klikatící se přes vesnici. Slunce dávno zapadlo a vzduch byl ostrý a chladný. Pěšina vedla dál mezi pokroucenými stromy na svazích pustých kopců. V údolí protékala nevelká říčka. Některé stromy, jež rostly na břehu, popadaly a zůstaly ležet nad říčním korytem. Ve vzduchu se vznášel zemitý pach tlejícího dřeva. Na ztrouchnivělých kmenech, šedých kamenech, a dokonce i na pěšině rostly husté koberce vlhkého mechu.

Eleyne se zastavila a nejistě se rozhlédla. „Rhonwen, neměly jsme sem chodit. Jsme už moc daleko…“

„Myslela jsem, že máš les a tmu rád,“ odpověděla Rhonwen. „Vím, že se občas v noci vykradeš ven, když si myslíš, že o tom nevím. A tady nám přece nic nehrozí.“

„Já nevím.“ Eleyne cítila, jak jí naskakuje husí kůže. „Něco tu není v pořádku. Vraťme se, Rhonwen, prosím. Na poníky se můžeme jít podívat zítra. Už je skoro tma.“

„Pojďme ještě kousek.“ Rhonwen se v duchu modlila, aby jí Eleyne následovala. Vrby, prastaré duby, lísky i olše lemující vodní tok teď rostly blíže u sebe a jejich větve se vznášely nad ztichlou hladinou. Einion, zahalen v dlouhý černý plášť, čekal za zákrutem řeky, kde zurčel malý vodopád. Ani Eleyne, ani Rhonwen ho neviděly, dokud se k němu nepřiblížily na pár kroků. Rhonwen úlekem vykřikla, avšak zvuk jejího hlasu zanikl v šumění vody. Eleyne, strnulá hrůzou, mlčky pohlédla na vysokého muže, který se před ní vynořil ze tmy.

„Tvé další studium, princezno, musí probíhat zde, neboť už nesídlíš na Llanfaesu.“ Vztáhl k ní ruku a ona, neschopna odporu, vložila svou dlaň do jeho.

„Jdi,“ promluvil Einion k Rhonwen. „A vrať se pro ni za úsvitu.“

„Za úsvitu…?“ zděsila se Rhonwen.

„Za úsvitu,“ přisvědčil. „A teď běž.“

V.

Eleyne se zdálo, jako by šli celé dlouhé hodiny. Les byl zprvu tmavý a hustý a do uší jí zaléhalo vytrvalé zurčení vody. Pak se začali od řeky vzdalovat a stoupali po úbočí kopce, až se dostali na otevřené prostranství vklíněné mezi lesní porosty. Cesta se začala opět svažovat a Eleyne po nějaké chvíli znovu zaslechla hukot vody. Pro samou tmu neviděla takřka nic. Muž, jenž kráčel jistým krokem před ní, musel mít zrak kočky. Když konečně sestoupili na dno údolí, byla Eleyne celá udýchaná, avšak Einion neztratil nic ze svého velebného klidu a dýchal pomalu a pravidelně jako jindy. Za pár okamžiků došli k velkému vodopádu valícímu se přes skalní masiv pod horou Bera Mawr.

„Jsme na místě,“ pronesl Einion slavnostně a jeho hlas se ještě chvíli vznášel nad hukotem vod. „Nyní přijdou duchové, aby tě pozdravili a dali se do tvých služeb.“

Eleyne zděšeně ucouvla. Upřela zrak do tmy. Ve svitu hvězd viděla lesknoucí se masu vodopádu řítícího se z výšky nad jejich hlavami. Od vody zavanul chlad.

„Sundej si boty.“ Stěží jej slyšela, třebaže pozvedl hlas, aby překřičel hučení vody. Viděla, jak i on se zouvá, a učinila totéž. Neodvážila se mu vzdorovat. Usmál se. „Bojíš se?“

Zavrtěla hlavou, ačkoliv ji strach takřka ochromil.

„Pojď.“ Vzal ji za ruku a odvedl ji k vodopádu. Cítila, jak na ni dopadají drobné kapičky vodní tříště. Země pod jejíma nohama se chvěla. „Napij se, princezno.“ Podával jí lahvičku, kterou vytáhl zpod pláště. „To tě zahřeje.“

Váhavě si lokla. Poznala medovinu. Napila se ještě jednou a zhluboka. Cítila, jak se jí po těle rozlévá příjemné teplo. Za sladkou chutí medu se však skrývalo ještě cosi jiného: chuť sladu, vína a hořkých bylin. Vyplivla nápoj, ale už bylo pozdě. Vypila ho dost, aby začal působit.

„Je to jed?“ slyšela svůj vlastní hlas. Zatočila se jí hlava, hukot vody ji obstoupil ze všech stran a vyplnil prostor v ní i kolem ní.

Einion zavrtěl hlavou. „Žádný jed, princezno. Není to nic, co by ti mohlo ublížit. Vypilas byliny z Ceridwenova kotle a vodu z věčných sněhů. Pojď.“ Znovu ji vzal za ruku. Vstoupili do tůně pod vodopádem. Prochladlýma, bosýma nohama našlapovala na oblé kameny porostlé řasami a mechem. Pustil ji. Jak se od ní vzdaloval, slyšela, jak volá duchy a bohy řeky i hor. Slova zaříkání zněla a zanikala v řevu vodopádu. Stála bez hnutí a nohy v ledové horské vodě ji zábly. Cítila, jak jí voda vzlíná po sukních a do vlasů jí dopadají drobounké kapky. Nebyla schopna přemýšlet, ani se pohnout, avšak viděla, jako kdyby to bylo za denního světla.

Po nebi nad vodopádem plul stříbrný měsíc. Jeho jasná bledá zář dopadala přes vodní tříšť na skálu proti muži a dítěti. Eleyne pozorovala měsíční paprsky dosahující na špičky druidových prstů. Stříbřité světlo se rozlévalo po jeho rukou i pažích všude tam, kde se mu shrnuly rukávy a prosvitla holá kůže. Postříbřilo mu i bělostné vlasy a jeho vážnou tvář zalilo chladným jasem. Cítila, jak toto světlo oblévá i ji a v posvátné hrůze k němu vztáhla ruce. Hřálo.

Jako ve snu sestupovala hloub a hloub do ledové tůně. Neměla už na sobě roucho, byla nahá, ale voda ji nestudila. Hladila ji jako vlahé mléko. Pak se náhle ocitla na skalnatém břehu mezi stromy. Vznášela se, její nohy se vůbec nedotýkaly země, vznesla se nad vodopád a kroužila ve spirálách jako lehounké chmýří, a pak opět stála mezi stromy, opřená zády o kmen starého dubu, a svrasklá kůra stromu ji konejšivě hladila po kůži jako ten nejhebčí samet. Nemohla se vůbec hýbat, údy ji neposlouchaly. Strom ji objímal a oči měla plné měsíčního světla.

Před sebou spatřila muže, nahého jako ona sama. V dřevěné nádobě přinášel vodu z tůně. Pozvedl ji k luně, poté v ní smočil ruku a lehounkými doteky učinil Eleyne posvátné znamení na čele, na prsou, na břiše
a v klíně.

Po chvíli zmizel a ona zůstala sama. Snažila se pohnout, ale strom ji držel pevně v objetí. Pak jí do očí vstoupilo měsíční světlo a ona spatřila lesní bohy tančící ve vodopádu. Jejich siluety se matně rýsovaly, obestřeny vodní tříští.

VI.

„Eleyne, pro lásku boží, vzbuď se!“ Luned ji držela za ramena a třásla s ní. „No tak, Rhonwen se po tobě už hodinu shání.“

Eleyne otevřela oči. Ležela ve své posteli v malé komnatě, kde spávala s Luned a Rhonwen. Luned už byla oblečená a oknem do místnosti proudilo zářivé sluneční světlo. „No tak, vstávej už. Zapomnělas, že dnes jedeš na Invictovi?“

Eleyne se pomalu vysoukala z pokrývek. Stále ještě se neodpoutala od svého snu, očarovaná duněním vodopádu, a paže i nohy měla studené jako kusy ledu. V tom snu viděla muže, ženy i děti, jež znala v různých časových údobích, byla tam láska, smrt, krev i strach. Obrazy se valily jeden za druhým – smích, slzy, hromobití, zář blesků i černočerná obloha.

Jak se jen dostala domů? Ze zpáteční cesty si nepamatovala vůbec nic. Zvedla ruce a shrnula si z krku těžké vlasy. Hlava jí třeštila. Duchem byla stále ještě kdesi daleko.

Přešla místností, stanula nahá v okenním výklenku a mlčky se zahleděla na kopce Maes-y-Gaer. Ranní slunce prozařovalo svými paprsky lesy, jež hrály všemi odstíny rudé a zlaté. Vtom se ve dveřích objevila Rhonwen, v rukou temně zelené sametové roucho.

„Eleyne! Co to děláš? Vždyť si uženeš smrt!“ zvolala. Při pohledu na nahé dívčí tělo jako by zrozpačitěla. „Podívej. Ušily jsme ti přes noc s ostatními ženami nové šaty.“ I Rhonwen si předchozího dne uvědomila, v jakýchže to obnošených šatech dítě chodí, a ruční práce jí alespoň pomohla zahnat výčitky svědomí. Teď svou svěřenku netrpělivě oblékala a rozčesávala jí vlasy.

„Nic jí neříkej,“ nabádal ji před úsvitem Einion, který dívenku v hlubokém bezvědomí stále ještě držel v náruči. „Bude si myslet, že to všechno byl jen sen. Bohové si ji vzali. Je jejich. Až přijde čas, vyžádají si ji.“

„A přiměješ knížete, aby dal zrušit její manželství?“

Einion přikývl a přes jeho rty přelétl úsměv. „Neměj strach. Promluvím s ním, až přijde čas, aby si zvolila muže. Bude si moci vybrat kteréhokoli z druidů. Bude patřit všem i nikomu, jak si to přeje bohyně.“

„Ne!“ zalekla se Rhonwen. „Musí zůstat panna…“

„Panenství je pro nevěsty Kristovy, paní Rhonwen. Pro jeptišky. Ti, kdo uctívají staré bohy, tak činí svým tělem.“ Upřel na ni své pronikavé oči a jeho tvář na okamžik zjihla. „Pokud zůstalas pannou ty, lady Rhonwen, učinilas tak ze strachu, ne abys potěšila bohyni, jíž sloužíš. Nechtěj stejný úděl pro to dítě.“

Do svítání zbývala ještě hodina. Rhonwen odnesla zmámenou Eleyne na lože a uložila ji, studenou jako led, do vyhřátých pokrývek vedle spící Luned. Při pohledu na obě dívenky jí z očí vytryskly slzy.

Eleyne se rozpomněla na události minulé noci, teprve když jí Rhonwen rozčesávala vlasy. „Tys věděla, že tam bude!“ Prudce uhnula stranou a vstala. „Vědělas to a přivedlas mě k němu!“ Luned, která seděla na kraji postele a natahovala si punčochy, zaraženě hleděla z jedné na druhou. „Jak jsi to jen mohla udělat? Myslela jsem, že mě máš ráda! Myslela jsem, že ti na mně záleží! Zradilas mě!“

Eleyne doufala, že na Aberu bude v bezpečí. Měla za to, že se druid neodváží za ní přijít. Prudce Rhonwen odstrčila. „Co se mnou dělal?“

„Zasvětil tě bohyni.“

„To se otci Petrovi a biskupovi nebude líbit.“ Otec Petr byl jedním z kaplanů na Aberu.

„Nesmíš jim nic říct. Nikomu nesmíš nic říct.“ Rhonwen si uvědomila, že je Luned napjatě poslouchá. „Ani ty, Luned. Nikdo se nesmí nic dozvědět.“

„Co se mnou teď bude?“ Eleyne stála zády k nim, s rukama položenýma na kamenném okenním rámu, a ze všech sil přemáhala strach a hrůzu, jež se jí zmocnily. Roztřásla se.

„Zůstaneš tady v Gwyneddu. Až dospěješ, Einion poví tvému otci, co se stalo.“ Rhonwen mluvila klidným, konejšivým hlasem.

„Nebudu muset odjet za lordem z Huntingdonu?“

„Ne.“

Bude patřit druidům, kteří budou skrze její tělo vzdávat hold bohům. Bude náležet chrámu. Ach, velká bohyně, učinila jsem správně? Nebyla by tato dívka šťastnější v daleké zemi jako žena lorda Huntingdona?

„Já nechci vidět do budoucnosti, Rhonwen.“ Eleyne hleděla z okna do krajiny, v níž dosud žili dávní bohové. Kameny, z nichž byly kdysi postaveny jejich chrámy, ležely roztroušené po svazích hor.

„Nemáš na vybranou, dítě. Dostalas do vínku dar.“

„Einion by se o tom nikdy nedozvěděl, kdybys mu to neřekla.“

„Musela jsem, Eleyne,“ bránila se Rhonwen provinile. „Tvé schopnosti by tě zničily. Cožpak to nechápeš? On tě naučí, jak s nimi zacházet pro dobro tvé vlasti i své vlastní. Abys mohla pomáhat otci, Gruffyddovi a snad i Owainovi a po něm malému Llywelynovi. A navíc jsem tě tím zachránila před manželstvím, což to nevidíš? Nebudeš muset odejít do cizího domu jako tvé sestry.“

Eleyne dlouho mlčela. Potom se obrátila. „Nezůstanu tu. Už ho nechci nikdy vidět.“

„Eleyne! Nemáš na vybranou, miláčku. Patříš mu.“

„Nepatřím!“

„Nemáš se čeho bát…“

„Ne!“ Eleyne se odmlčela. Pak se odvrátila od okna. „Nikdy nebudu patřit Einionovi. Nemělas dovolit, aby mě zasvětil bohům. Můj otec je věrným stoupencem církve svaté, Rhonwen. Vím, že velmi ctí otce Ynyse Lannoga, jenž žije v lese jako poustevník, a uvedl do Walesu rytířský řád špitálních bratří. Mnozí lidé soudí, že je příliš svobodomyslný, ale jistě by nechtěl, abych se vrátila k staré víře.“ Hovořila tiše a s neochvějnou jistotou.

Rhonwen se zmocnila úzkost. To dítě přes noc dospělo. Už zdaleka nebylo tak povolné a v jeho hlase se ozývala sebedůvěra nepřipouštějící žádný protiargument. „Nesmysl,“ namítla nejistě. „V soukromí ctí staré rituály.“

„Ne, Rhonwen. Respektuje je a naslouchá bardům i kouzelníkům z hor, ale mě dal v chrámu svatého Deiniola v Bangoru pokřtít. Sama jsi mi to vyprávěla.“ Eleyne se upjatě pousmála. „A bude chtít, aby se naplnilo mé manželství. Spojenectví s hrabětem z Chesteru je pro něj životně důležité. Slyšela jsem, jak o tom mluvil s matkou. Nechce totiž s Chesterem vést žádné další války.“

„Časy, kdy spolu lidé z Gwyneddu a Chesteru válčili, jsou pryč, Eleyne.“

„Právě. A aby zpečetil mír, provdal mě otec za lorda Huntingdona. Nebude riskovat vypovězení této smlouvy jen proto, že mě nějaký Einion chce zasvětit starému náboženství. Nedovolí, aby si mě Einion vzal.“

Rhonwen zavřela oči. „Je pozdě něco měnit, Eleyne. On už si tě vzal, miláčku. Jsi jeho.“

Eleyne se prudce otočila. „Nikdy! Řekla jsem nikdy!“ Náhle byla opět dítětem. Dupla si nožkou, rozběhla se přes komnatu a prudce otevřela dveře. „A jestli mě před ním neochráníš ty, Rhonwen,“ vzlykla, „budu se muset ochránit sama!“

VII.

Rhonwen dostihla Eleyne ve stájích. Dívka stála a netrpělivě sledovala, jak podkoní sira Williama sedlá Invicta.

„Kam chceš jet?“

„Na Degannwy. U Gruffydda budu v bezpečí.“ Po slzách nikde ani památky. Eleyne byla pevně rozhodnuta.

„Nemůžeš odjet bez otcovského svolení.“

„To svolení musíš získat ty, Rhonwen. Teď hned. Jdi. Já už tady nezůstanu ani o chvíli déle.“ Eleyne se roztřásly ruce. Netrpělivě čekala, až podkoní nasadí koni uzdu a přehodí mu přes šíji zdobené opratě. V té chvíli se ve dveřích stáje objevil Cenydd. Když zahlédl přípravy na cestu, zamračil se. „Dal jsem tvému otci slovo, že tě budu ochraňovat, má paní. Jedeš-li pryč, pojedu s tebou.“

Eleyne se nejistě usmála. „Pokud mi nebudeš bránit… Otec mi dovolil projet se na Invictovi.“

„Nebudu ti v ničem bránit.“ Cenydd střelil okem po Rhonwen. „Paní Rhonwen jede také?“

„Ne,“ odtušila rázně Eleyne.

„Eleyne, prosím tě, počkej.“ Rhonwen se rozplakala. „Nemůžeš jet na Degannwy. Jen tím Gruffyddovi přiděláš další starosti.“

Eleyne se zarazila. „Tak dobrá. Jdi a požádej otce o svolení. Já pojedu napřed. Teď hned!“ Děsila se, že se tu každou chvíli objeví Einion a zabrání jí v odjezdu.

Cenydd učinil krok vpřed a chytl Rhonwen za rameno. „Říkal jsem ti Rhonwen, že jsi blázen. Tohle jsou výsledky. Vydala jsi ji Einionovi a ten ji zasvětil starým bohům. Udělala bys nejlépe, kdybys Jeho Milosti řekla pravdu. Pak by ti kníže mohl alespoň poděkovat, žes jeho dceru zachránila před tím jasnovidcem. Ty ale zároveň usiluješ i o zrušení jejího manželství. Pověz, neděláš to náhodou pro sebe, aby sis ji udržela?“

„Chci pro ni jen to nejlepší,“ bránila se Rhonwen.

„V tom případě mi nebudeš bránit v odjezdu na Degannwy.“ Eleyne se upnula k představě, že u Gruffydda a Seneny, které milovala, a s jejich dvěma malými chlapci, jež zbožňovala, bude v bezpečí. Pokynula podkonímu, aby ji vysadil do sedla. „Gruffydd mě bude chránit,“ prohlásila sebejistě. „Nedovolí, aby se mi něco stalo.“

Cenydd s Rhonwen na sebe pohlédli. Gruffydd jí nemohl nijak pomoci, ale žádný z nich neměl odvahu jí to říci do očí. Rhonwen k ní přistoupila a vzala ji za ruku. „Tak dobrá, miláčku. Ale raději počkej, až ti dá otec svolení k odjezdu. Jinak se vystavíš jeho hněvu.“

Eleyne se zatvářila vzpurně. „Napíšu otci list. Jistě mě pochopí.“ Pobídla koně a vyrazila z brány, plná obav, že někde ve stínu tu na ni číhá Einion.

V údolí za osadou vládlo ticho a stromy stály zahalené v mlze. Invictus klusal cestou klikatící se podél řeky. Několik kroků za Eleyne jel Cenydd. V ruce svíral meč. Za zády měl dva knížecí pacholky, v rychlosti odvolané od práce. Rhonwen v té chvíli ještě stála na nádvoří a srdce jí bušilo až v hrdle. Pak se obrátila a vydala se hledat knížete.

VIII.

Llywelyn se zamračil. „Ty ji chceš odvézt na Degannwy?“

Joan se zasmála. „To je skvělý nápad. Proč by ne? Může tam žít s Gruffyddem a Senenou.“ Její tvář nenechávala nikoho na pochybách, jak by zněl konec věty, kdyby ji dořekla: A tři lidé, kteří soustavně vyvolávají potíže, tak budou dost daleko, aby mohli svou přítomností škodit.

Rhonwen přikývla, vděčná, že nalezla tak nenadálého spojence. „Eleyne může pokračovat ve studiu na Degannwy. Pan Gruffydd již opatřil preceptora malému Owainovi. Ten mnich může učit i ji.“

V tom okamžiku vstoupila do síně vysoká postava a zamířila k nim. Rhonwen se rozbušilo srdce a na čele jí vyrazil studený pot. Nepotřebovala se otáčet, aby věděla, že to je Einion. Pohlédla prosebně na knížete. „Smím už jít, Výsosti?“ hlesla.

Llywelyn se zachmuřil. „Nevidím důvod, proč ne. Dám ti pro Gruffydda list. Nechci, aby si ten hoch myslel, že jsem na něho úplně zapomněl.“

Joan přivřela oči. „To ho jen podnítí k dalším nepřístojnostem.“

„Je to můj syn,“ umlčel ji rázně Llywelyn. Pak se obrátil na Einiona. „Dobré jitro, barde. Vítej.“

Einion, který se opíral o svou berlu, se knížeti hluboce uklonil, avšak jeho černé oči se zabodly do Rhonwen. „Jak se má princezna?“ otázal se.

„Dobře,“ odvětila Rhonwen a na těle jí vyrazil ledový pot.

„Rozhodli jsme se, že jí dovolíme odjet na Degannwy,“ vmísila se do hovoru Joan a zachumlala se do teplého pláště. S nechutí hleděla na Einiona.

Einion zvolal: „Můj pane, ona nemůže odjet z Aberu!“

Rhonwen zbledla.

„A proč?“ zachmuřil se Llywelyn.

„Její místo je zde, po tvém boku, pane. V danou chvíli by nebylo moudré nechat ji odejít k bratrovi.“ Einion mluvil s jistotou. Znovu zpytavě pohlédl na Rhonwen a jí připadlo, že jeho oči jsou plny hlubokého podezření.

„Proč, příteli?“ otázal se znovu Llywelyn.

Rhonwen se zatajil dech. Oba muži teď na sebe hleděli a ona cítila, jak stařec mocí své vůle vstupuje do mysli knížete, aby jej přiměl změnit rozhodnutí. Llywelyn lehce potřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit tlaku či nějaké nepříjemné bolesti. On to neví! napadlo ji náhle. Einion neví, že Eleyne už odjela. Odhalení, že druid není vševědoucí, jí přineslo nesmírnou úlevu.

Ještě než mohl Einion odpovědět, Joan prudce vstala. Její nechuť k nejváženějšímu bardovi jejího muže byla více než zřejmá. „To není tvá věc, pane Einione. O tom, kam a proč naše dcera pojede, rozhodujeme my,“ pronesla chladně a s majestátním gestem se zvedla k odchodu. Tím byla celá záležitost uzavřena.

IX.

Hory po obou stranách cesty se ztrácely v mlze a koňská kopyta se bořila do mazlavého bláta. Rhonwen se co chvíli obracela v hrůze, že ji Einion pronásleduje. Nepochybně ji viděl odjíždět. Vyrážela s hrstkou ozbrojenců necelé dvě hodiny po Eleyne.

Nad starou římskou silnicí a okolními hvozdy se válely husté chuchvalce mlhy. Stromy střídavě mizely a zase se vynořovaly z bílého ticha. Hluboký klid rušil jen klapot koňských kopyt a vzdálený hukot vody. I ten však po čase utichl, když se cesta stočila do hor.

Kvečeru Rhonwen dorazila k velké řece obtékající opatství Aberconwy, jež před třiceti léty založil kníže z Aberffraw. Zde konečně dostihla Eleyne a Cenydda, kteří na ni čekali u přívozu, od něhož už nebylo na Degannwy daleko. Mocný hrad stál na srázném kopci s dvěma vrcholy, obklopen horami a mlhou.

Nikde nebylo ani živáčka. Rhonwen položila Eleyne ruku na rameno: „Naši družiníci se musí vrátit s Invictem zpět na Aber. Odtud půjdeme pěšky. Tady nám už žádné nebezpečí nehrozí.“

Eleyne zaváhala. „Víš to jistě? Neřeklas mu, kde jsem?“ Upřela na Rhonwen zpytavý pohled. „Řekla, viď? Tys mu to řekla!“ V jejím hlase se ozýval strach.

„Řekla mu to tvá matka. Ne já. Nemohla jsem tomu nijak zabránit. On však sem za tebou nemůže, miláčku. Tady budeš v bezpečí.“

X.

Gruffydd a Senena uvítali příchozí v princově komnatě. Eleyne se vrhla svému nevlastnímu bratru do náruče a on ji vyzdvihl vysoko nad hlavu.

„Ach, Gruffydde, jsem tak šťastná, že jsem u tebe,“ zvolala a chytila jej kolem krku.

Gruffydd se zachmuřil. „Co se stalo, sestřičko?“ Ještě nikdy ji neviděl tak vystrašenou. „Celá se chvěješ, maličká. Co se stalo? Proč jsi tu?“

Eleyne se vzchopila, pustila bratra, přešla komnatou a zůstala stát u plápolajícího ohně. „Nic se nestalo,“ odpověděla. „Jen se třesu zimou.“ Rychle změnila téma. „Proč tatínka pořád tak dráždíš, Gruffydde? Jen tím nahráváš Dafyddovi!“

„Já vím, má milá, já vím.“ Gruffydd se kajícně ušklíbl. „Stokrát za den se za to proklínám.“

„A já stokrát za den proklínám jeho,“ vložila se do hovoru Senena a políbila Eleyne na čelo.

„Tak co, sestřičko,“ zadíval se na ni zpytavě Gruffydd. „Cos provedla, že tě poslali do tohoto vězení? Tak krutý úděl si někdo tak mladý jako ty nezaslouží.“

„Lady Eleyne přijela na návštěvu,“ opravila ho Rhonwen. „Není vězněm.“

„Ne?“ Gruffydd se hořce zasmál. „Víš to jistě? Sem Llywelyn posílá své děti jen tehdy, když upadnou v nemilost. Jsme dost blízko, abychom byli nadohled, a zároveň dost daleko, aby se na nás dalo zapomenout.“

„Eleyne ale opravdu není vězeň, pane,“ trvala na svém Rhonwen.

„Utekla jsem,“ pověděla Eleyne tiše. „Měla jsem strach.“ Byla by pokračovala, avšak zachytila Rhonwenin varovný pohled a zmlkla.

„Kněžna Joan se rozhněvala, že jsme přijely bez dovolení z Llanfaesu,“ vysvětlovala Rhonwen.

„Matka mě na Aberu nikdy nechtěla,“ ujala se opět slova Eleyne. „Navíc mi sir William projevil přízeň, a to ji ještě víc rozzlobilo. Myslím, že se jí líbí. A tak když jsem řekla, že bych ráda odjela sem, okamžitě souhlasila.“

Rhonwen s Gruffyddem na sebe pohlédli a princ tiše hvízdl. „Že by železná kněžna Joan konečně projevila špetku lidského citu? Sir William se ženám líbí, což?“

„Aby ne,“ pronesla žertem Senena.

„A tobě se také líbí, maličká?“ Gruffydd vzal Eleyne za bradu.

Eleyne se začervenala. „Líbí se mi jeho kůň.“

Gruffydd se bouřlivě rozesmál. „Jeho kůň! To se na to podívejme! Ach, sladká Eleyne! Vidím, že musíš přece jen ještě trochu povyrůst.“

XI.

Čas utíkal, týdny se střídaly v rychlém sledu a Eleynin strach z Einiona pomalu opadal. Cítila se jistěji, bezpečněji. Když se jí vrátil vnitřní zrak, stalo se to nechtěně a nečekaně.

První zimní sníh roztál, sotva stačil napadnout, a promrzlá zem se změnila v bláto. Vítr přinášel od řeky drobný déšť. Většina obyvatel hradu sedávala kolem velikého ohně v hlavní síni. Jednoho sychravého dne Rhonwen s Eleyne pomáhaly chůvám šít oblečení pro oba Gruffyddovy chlapce, kteří rostli jako z vody. Eleyne, celá ztuhlá chladem po několika hodinách sezení, vstala a popošla k ohni. Bezděky vztáhla ruce a zahleděla se do plamenů. Po těle se jí rozlilo příjemné teplo.

Vtom kameny v krbu nabyly ostrosti tak průzračné, že mohla rozeznat jejich zrnitý povrch. Polena stravovaná ohněm náhle praskala a syčela mnohem hlasitěji. Zpola fascinována a zpola plna úzkosti upřela zrak do plamenů. Byl tam, spatřila ho v samém srdci ohně. Viděla zezadu jeho široká ramena pod bílou halenou, provaz obtočený kolem zápěstí i konopnou oprátku na hrdle. Předklonila se a ze všech sil se snažila rozpoznat jeho tvář, ale obraz se jí začal ztrácet.

Rhonwen vzhlédla. „Eleyne?“ pravila příkře. „Co je to s tebou?“

Eleyne zaťala ruce v pěst. Silou vůle setřásla pocit oslnění a závrati, jenž se jí zmocnil, a vykročila zpět k ostatním. „Nic. Nic. Jen mne ovanulo horko…“ Ne, Rhonwen už nikdy nic nepoví, Einion by se o tom mohl dozvědět. O svých vizích nebude už nikdy s nikým mluvit.

XII.

Když kraj znovu zapadl sněhem a cesty se staly neprůchodné, přestala se Eleyne konečně strachovat Einionova příchodu. Dokonce se se svými obavami málem svěřila bratrovi. Jednoho odpoledne spolu stáli na hradebním ochozu a pozorovali zimní slunce zapadající v mlze. Hory kolem nich se ztrácely v opalizujícím oparu.

„Máš rád Einiona Gweledydda?“ zeptala se, aniž odtrhla zrak od vzdálených kopců.

„Je jedním z otcových nejváženějších bardů. U dvora je už drahný čas.“ Gruffydd si dýchl do dlaní, aby zahřál mrznoucí prsty.

„A máš ho rád?“

Gruffydd chvíli přemýšlel. „Není z těch, které mají lidé rádi,“ pronesl opatrně. „Je moc přísný. Říká se o něm také, že uctívá dávné bohy lesů a hor. Prostí vesničané se ho proto bojí. Má prý nadpřirozené schopnosti.“

Eleyne zaťala prsty do kamenného parapetu. „A ty tomu věříš?“

Gruffydd se zasmál. „Myslím, že v hloubi duše věří v kouzla kdekdo; ne tak už ve staré náboženství. Kristus zvítězil. Proč se mě na něj ptáš, maličká? Máš z něho strach?“

„Ne. To jistě ne.“ Pak rychle změnila směr hovoru. „Co bylo v tom listě, který ti před dvěma měsíci přinesl od otce posel?“ Gruffydd o něm nikdy nemluvil.

„Ach, ten dopis… Otec mě v něm ujišťoval, že mne miluje, ale že si s Dafyddem myslí, že bych tu měl ještě nějaký čas zůstat. Jako kdyby Dafydd mohl říct něco jiného!“

Eleyne na něho smutně pohlédla. „Tolik bych si přála, abyste byli s Dafyddem přátelé.“

Chmurně se pousmál. „Bojím se, že to není možné. Dokud si Dafydd bude nárokovat mé nástupnictví…“

Eleyne poodešla o pár kroků dál a opřela se o kamenné cimbuří. Zapadající slunce zbarvilo okolní hory. Stíny se prodlužovaly. V dálce za řekou bylo vidět opatství Aberconwy a jeho věž, korunovanou Kristovým křížem. V mlze připomínalo tmavou, rozmazanou skvrnu. Zachumlala se hlouběji do kožešinového pláště. „Jak dlouho tu ještě budu moci zůstat?“

Opět se chmurně pousmál. „Tak dlouho, jak otec poručí.“ Ušklíbl se. „Zřejmě doufá, že z tebe Senena udělá dámu.“

Eleyne jeho poznámku přešla mlčením. „To je zvláštní. Ty chceš odtud, zatímco já bych tu chtěla zůstat.“

Zdejší svět byl zvláštní, do sebe uzavřený, vzdálený dění na Aberu, Einionovi i myšlenkám na manželství. Jediné, před čím tu nenalezla úniku, byly její sny. Jeden z nich se jí v posledních měsících neustále vracel. Zdál se jí už od dětství a postupem doby nabýval jasnějších a zřetelnějších rysů, takže teď už si dokázala vybavit každý jeho detail. Byl to sen o vysokém, plavovlasém muži s modrozelenýma očima a vřelým úsměvem. Toho muže znala, jen jej nedokázala pojmenovat. Věkem se blížil jejímu otci, a přesto k němu chovala city, jaké žádná dcera k otci nechová. Ten sen v ní probouzel radost, avšak zároveň v ní zanechával pachuť viny.

„Je to hrozné, když člověk nemá svobodu, Eleyne,“ ozval se Gruffydd. „U tebe je to jiné, ty jsi žena. Ty nikdy nepoznáš, co je to svoboda, holčičko. O tobě bude vždycky rozhodovat otec nebo manžel. Ale muž, ten musí být svobodný.“ Ani se nesnažil skrýt bolest v hlase.

Nikdy nepoznat svobodu, celý život prožít v něčím područí… Nahlíženo z této perspektivy se životní vyhlídky ženy jevily vskutku děsivě. Eleyne o nich takto dosud nikdy neuvažovala, a i tentokrát odsunula podobné myšlenky stranou. Patřily oné vzdálené, neznámé budoucnosti po boku jejího manžela, hraběte z Huntingdonu, na niž se snažila nemyslet.

„Sir William de Braose by věděl, o čem mluvím,“ povzdechl Gruffydd. „Ví, co je to být vězněm, třebaže s ním otec jedná jako se svým hostem.“

Eleyne s povděkem přijala změnu tématu. Vždy, když myslela na sira Williama, zmocnil se jí zvláštní, hřejivý pocit. Ráda vyslovovala jeho jméno a neomylně vycítila, že její bratr k němu chová tajný obdiv. Jednou či dvakrát se jí o něm dokonce zdálo a jeho tvář se objevila vedle té druhé tváře z jejího snu, o níž nikdy nikomu neřekla, ani Rhonwen ne, a o níž by si ráda myslela, že patří hraběti z Huntingdonu, avšak v hloubi srdce věděla, že ji nezná. Ten šestnáctiletý mladíček, který ji na jejich svatbě několik krátkých chvil choval na ruce, měl hezké vlasy a světle modré oči. Pokud si jej vůbec dokázala vybavit, musela uznat, že muž z jejího snu to není.

„Svoboda je všechno, Eleyne,“ pokračoval Gruffydd a v jeho slovech se ozýval hluboký smutek. „Být držen za zdí, byť v pohodlí a přepychu, působí tomu, kdo chce žít svobodně, nevýslovná muka. Vím, je to lepší než žalář, ale člověk není vlastním pánem. Nemohu odtud odjet, dokud mi otec nedá svolení; ani sir William nesmí opustit Aber, dokud nesloží výkupné.“

„A až se tak stane, odjede domů a provdá Isabelu za Dafydda. To jsem zvědavá, jak se to Dafyddovi bude líbit.“

Gruffydd se ušklíbl. Pokud k tomuto sňatku vůbec dojde, povolají Eleyne na Aber a on svou malou sestřičku ztratí. Zamyšleně na ni pohlédl. Představa tohoto sňatku ji očividně těšila, avšak potěší ji i návrat na Aber? Něčeho se tam bojí. Strašlivě se bojí. Jen kdyby mu chtěla říci, čeho.

XIII.

„Já odtud nechci odjet!“ Eleyne s pláčem chytila Gruffydda za ruku. List, kterého se obávala, byl tu.

„Já vím, zlatíčko, ale otec pro tebe poslal. Musíš poslechnout. Nemůžeš tu zůstat navěky.“ Její ruce byly chladné jako led a v očích se jí zračil strach. „Čeho se tak bojíš, Eleyne?“ otázal se.

„Ničeho.“ Pohlédla mu do očí, zpola prosebně, zpola ustrašeně. „Vůbec ničeho.“

Po dojemném loučení s Gruffyddem, Senenou a dvěma malými synovci odjela Eleyne s Rhonwen a Luned v doprovodu Cenydda, jeho ozbrojenců a Llywelynových poslů na Aber. Mezi zavazadly měla i několik listů. Gruffydd v nich prosil otce, aby mu odpustil, dovolil mu odjet z Degannwy a žít opět po jeho boku. Odjížděla s hlavou hrdě vzpřímenou, strach pohřbený hluboko v duši. Nemohla Gruffyddovi, Seneně ani Rhonwen přiznat, že myšlenka na Einiona ji stále ještě děsí. Namísto toho se upnula k představě, že na Aberu ji bude čekat Isabela. Jak se ukázalo, sir William již před časem zaplatil výkupné a jednání o sňatku spěla ke zdárnému konci. Mělo by ji čekat krásné jaro.

Na vrcholcích hor a ve stinných lesních zákoutích dosud ležel sníh a na loukách se z trávy klubaly žluté divoké narcisy. Vál vítr ostrý jako nůž. Cesta přes hory byla dosud neprůchodná, a tak se vydali silnicí vedoucí podél pobřeží.

„Ne!“

Eleyne se zdvořile uklonila matce a o poznání živěji siru Williamovi. Isabelu nikde neviděla.

XIV.

Aber

XV.

XVI.

XVII.