Přeložil Aleš Jan Procházka

WHEN THE MOON HATCHED

Copyright © 2023 by Sarah A. Parker

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Copyright © 2025 for Cover by A. T. Cover Designs, LLC

Copyright © 2025 for Map by Virginia Allyn

Copyright © 2025 for Internal header images by Alice Cao Illustration

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0845-9

O KNIZE

Tato kniha obsahuje výjevy násilné a sexuální povahy, a tématiku, která může být pro některé čtenáře citlivá.

Úplný seznam témat, která kniha obsahuje,

najdete na poslední straně knihy.

Slovníček

KALENDÁŘ A ČASOMÍRA

RK/ROK KAMENE

časová období či fáze poté, co byl Nevánům darován Kámen chaosu.

PK/PŘED KAMENEM

časová období či fáze předtím, než byl Nevánům darován Kámen chaosu.

STUHY AURORY

pásy sestávající ze stříbrných zářivých stuh, které jsou připoutány k oběma pólům světa (k severnímu a jižnímu) a po ose mezi póly obíhají svět. Stuhy aurory používají lidé tohoto světa k rozeznávání času vyhrazeného spánku a bdění.

CYKLUS AURORY

čas, po který trvá stuhám aurory oběhnout svět, se označuje jako cyklus aurory. Odpovídá našemu dni o čtyřiadvaceti hodinách.

VZESTUP/STOUPÁNÍ AURORY

část cyklu aurory, kdy stuhy aurory vycházejí nad východní obzor.

SESTUP/KLESÁNÍ AURORY

část cyklu aurory, kdy stuhy aurory zapadají za západní obzor.

BDĚNÍ

část cyklu aurory, kdy je na obloze vidět stuhy aurory. V těchto hodinách bývá většina obyvatel tohoto světa vzhůru.

DŘÍMOT

část cyklu aurory, kdy oblohu nezbarvují žádné stuhy aurory. V těchto hodinách většina obyvatel tohoto světa spí.

FÁZE

1 000 cyklů aurory (fáze je využívaná k časomíře podobně jako náš rok). V průběhu fáze stuhy aurory nabývají na síle a k tisícímu cyklu naopak slábnou. Tento proměnlivý rytmus označuje začátek a konec fáze.

EON

100 fází / 100 000 cyklů aurory.

POČÍTÁNÍ VĚKU

1 fáze života = 1 000 cyklů aurory.

24 fází života = 24 000 cyklů aurory

TERMÍNY

ARITHIA

hlavní město Stínů.

BABÍ

„babička“.

BAHNIŠTĚ

hnízdiště Chrličů lávy. Tato oblast leží v Příšeří, jde o rozsáhlé podmáčené bažiny. Nacházejí se tu také pahorky pevnější země, na kterých si Chrliči lávy stavějí svá hnízda – z kmenů stromů a větví budují ohromné kulovité klece, do jejichž středu kladou vejce. Ve chvíli, kdy se vejce začne vrtět, na něj samec Chrliče začne dýchat svým plamenným dechem. Jde o nejdůležitější část procesu klubání vajec.

BOTHAIM

neutrální město. Sídlo Trojspolku.

ČEPEL STARŠÍCH

nájemný vrah ve službách Fíur du Ath.

DAGA-MÓRRK

osoba, která má tak silné pouto se svým drakem, že dokáže vládnout silou jeho svalů i plamenů. Jejich existence je opředená mýty.

DĚDO

„dědeček“.

DHOMM

hlavní město Spáleniště.

DRAČÍ KRVÍN

nerost, vydolovaný z míst, kde byla prolita dračí krev. Jde o hlavní měnu v Příšeří a ve Stínech. Pokud je rozdrcen na prášek a zkonzumován, má silné hojivé účinky.

DRAČÍ ZRAK

schopnost spatřit stopy starých run – za normálních okolností jsou vidět jen ve světle dračích plamenů.

DRELGAD

část zdi, která slouží jako kasárna pro čerstvé rekruty armády Příšeří.

FÍUR DU ATH

rebelská skupina, která se snaží svrhnout tyrany, jež sužují všechna království (operují především v Příšeří). Její vliv však sahá do všech koutů světa.

GONDRAGH

hnízdiště Šavlotrnů. Nachází se přímo pod sluncem a pro většinu osob je místní podnebí až příliš horké a nezpůsobilé k životu. Velmi kamenitá krajina, posetá sopkami a protkaná řekami lávy. Šavlotrni hnízdí v prasklinách a výklencích v úbočí sopek. Poté, co se jejich vejce začnou vrtět, samci draků buď sbírají žhavou lávu ze sopek a zahrnují jí svá hnízda, nebo na ně přímo chrlí plameny – jde o nejdůležitější část procesu klubání vajec.

CHOLU

vyvolený spasitel, kterému se má podařit natrvalo připoutat měsíce k nebesům.

KÁMEN CHAOSU

malý černý kámen (velký asi jako bříško palce na ruce dospělého člověka), zasazený do stříbrného diadému. Tento diadém při prvním nasazení zarůstá do hlavy nositele a je střežen rodem Nevánů. V kameni je uvězněn Caelis (bůh chaosu).

KLAN DŽÓKULL

jeden z mnoha barbarských klanů, přebývajících na Boltánských pláních. Válečníci, kteří z nich pocházejí, prosluli svou silou a uměním boje.

V tomto klanu vyrostl Kaan.

KORÁLEK ŽIVLŮ

tyto šperky označují osoby, které jsou schopné naslouchat jedné či více z písní živlů. V závislosti na království se nosí na různých místech těla. V Příšeří jde o náušnice. Ve Spáleništi a Stínech se zaplétají do vlasů, vousů či oděvu nositele.

ČERVENÝ: Ignos (oheň)

MODRÝ: Krůpěj (voda)

ČIRÝ: Oblaka (vzduch)

HNĚDÝ: Rudar (země)

KRVEZNALEC

osoba, která vládne mocí nad krví. Dokáže z krve vypátrat rodinná pouta či použít vzorek cizí krve, aby dané osobě přivodila bolest, rozkoš či jiné emoce.

LÍHEŇ

chatrč, která se obvykle staví na hranicích dračích hnízdišť. Zde se obvykle usazují zloději vajec, aby se dráčata mohla vylíhnout ve svém přirozeném prostředí, což napomůže k jejich zdravému vývoji.

LOFF

široký vodní příkop, který obklopuje hnízdiště Šavlotrnů jako tyrkysová svatozář. Nachází se v něm celá řada prastarých tvorů a panuje nad ním nepředvídatelné počasí.

MÁLMR

ručně vyřezávaný přívěsek, který barbaři obývající Boltánské pláně věnují osobám, jež si namlouvají. Často bývají vyrobené z dračích šupin, kosti, mědi nebo kamene.

MAMÍ

„máma“.

MÁTI

„matka“.

NEJZAZŠÍ ZEMĚ

hnízdiště Lunosvitů. Nachází se ve Stínech na jižním pólu. Je tu takový mráz, že tu většina lidí nepřežije. Lunosvitové si staví hnízda na pilířích z ledu o šestiúhelníkovém půdorysu. Když se jejich vejce začnou vrtět, samci Lunosvitů na ně buď začnou chrlit své mrazivé plameny, nebo je zahrnou ledem a sněhem, což je důležitou součástí líhnutí vajec.

NICKA

osoba, která neumí naslouchat žádné z písní živlů. V některých královstvích se jim naštipují uši, aby je bylo na první pohled poznat.

ODHALOVACÍ OBŘAD

když se princezna z urozeného rodu rozhodne zasvětit svůj život Tvůrcům (místo aby se uvázala k nějakému partnerovi), je poprvé v životě odhalena veřejnosti. K odhalení jinak dochází i při vázacím obřadu.

OVLADAČ

malý přístroj, jehož runy umožňují zachytit různé živly v jejich nejkoncentrovanějším skupenství. Oheň, vzduch, vodu, zemi a dokonce i dračí plamen – přestože tyto ovladače jsou vzácné, protože k jejich tvorbě je třeba krev dagga-mórrka.

PAPA

„otec“.

PERGAMENOVÝ SKŘIVAN

čtverec pergamenu, pokrytý aktivačními vzorci. Poté, co se na něj napíše sdělení a složí se do tvaru malého ptáčka, se pergamenový skřivan vydá za zamýšleným příjemcem zprávy. V tomto světě se jedná o široce rozšířený a spolehlivý způsob posílání zpráv.

PODSVĚTÍ

velká rozeklaná jáma nacházející se pod zdí v Příšeří, přímo pod Průrvou (hlavním městem Příšeří). Je provrtaná opuštěnými šachtami, v nichž se doloval dračí krvín, a shlukují se v ní bezdomovci a další bezprizorní obyvatelé. Šachty se občas zhroutí a zvenčí do nich proniknou tvorové z obou stran zdi, což Podsvětí jen dodává na nebezpečnosti.

PRAVDOMLUV

osoba, která disponuje schopností poznat, kdy někdo lže. Nemají tak silné schopnosti jako snovači myšlenek, ale je jich více, a úřady Koruny si jich cení zejména kvůli jejich schopnosti rozeznat, zda někdo umí naslouchat písním živlů. Hodí se to zvláště v případě mladých elfů, kteří začali naslouchat písním a snaží se vyhnout naverbování do armády.

PRŮRVA

hlavní město Příšeří.

PŘÍKOP

hlavní a ústřední ulice Průrvy.

PŘÍŠEŘÍ

prostřední třetina světa, široký pás obepínající rovník. Nebesa tu vždy hrají všemi barvami, jako by se právě schylovalo k soumraku. Podnebí je chladné, často tu sněží a nikdy neprší, přinejhorším občas dojde na plískanici.

Tuto část světa svírá jako obří opasek obrovská kamenná zeď. Většina obyvatel Příšeří si zbudovala své domovy v jejích útrobách. V hustě osídlených oblastech je ve zdi vykopán příkop, takže je víceméně rozťata vedví – mezi polovinami vzniká území chráněné před živly, které je na mnoha místech přemostěné.

REÍDI

tetování, vytvářené se z teček, které zdobí záda válečníků z Boltánských plání. Každá tečka znamená vyhranou bitvu či souboj, a záda pokrytá tečkami tak označují nejsilnější a nejodvážnější válečníky.

ROZKVĚT

podzemní útulek, jemuž vládnou Starší. Nachází se na utajeném místě kdesi na jihu.

RUNI

osoba, která se naučila používat runy, nalezené v prastaré hrobce, jež v ní podle pověsti zanechal Caelis (bůh chaosu) jako poslední zoufalý pokus být vyslyšen. Nosí bílé korálky a občas i bílé pláště, ve středu sepnuté knoflíky. Tyto knoflíky jsou označeny ražbou, která vypovídá o oblasti dovedností runiho. Různé úrovně schopností se označují knoflíky z různého materiálu – dřevo vypovídá o základní úrovni, zatímco diamant označuje ty nejschopnější runi.

SKRIPI

oblíbená hra, jejíž výsledek závisí zčásti na štěstí a zčásti na umění hráče. Střepy, s nimiž se hraje, připomínají hrací karty, ale místo hodnot vyobrazují různá zvířata.

SNOVAČ MYŠLENEK

osoba, oplývající schopností prozkoumávat mysl druhých. Vyskytují se jen vzácně.

SPÁLENIŠTĚ

severní třetina světa. Podnebí je tu horké a slunečné, místy se vyskytují i bouřky. Nachází se tu mnoho deštných pralesů a rozlehlých písčitých plání, a také celá řada velkých jezer.

SOUD TÚKA

souboj mezi dvěma válečníky, kteří se ucházejí o stejného partnera či partnerku.

STÍNY

jižní třetina světa. Sem nedosáhne žádná sluneční záře, takže je celoročně ponořená do temnoty – jediným zdrojem světla jsou stuhy aurory a záře, vycházející z měsíců Lunosvitů. Je tu velmi chladno; a zdaleka nejchladnější částí Stínů jsou Nejzazší země, nacházející se na jižním pólu.

ŠTĚP

půlkruhová dírka, vyražená do okraje horní části elfího ucha. Vypadá skoro, jako by si z chrupavky ucha nějaký malý živočich kousek ukousl. Pokud má nějaký elf štěp, označuje to jeho status jakožto nicky, a dává všem najevo, že nedokáže naslouchat žádné z písní živlů. Nejde o celosvětově rozšířený zvyk, praktikuje se jen v několika královstvích.

TATÍ

„táta“.

TĚLOZPYTEC

osoba školená ve využití run k uzdravení ran a chorob.

TROJSPOLEK

rada složená ze tří prastarých elementálů, z nichž každý umí naslouchat třem písním živlů, a zároveň je i zběhlým runim. Vzhledem ke své moci mají určitý vliv na všechna království, a občas se i zapojují do politických záležitostí. Sídlí v Bothainu, na neutrálním území, které nespadá pod vládu žádného krále či královny

VÁZACÍ OBŘAD

obřad velmi podobný svatbě.

VAZAL

ekvivalent partnera. Pokud je někdo „uvázaný“, jedná se o jiný způsob jak říci, že je daná osoba vdaná či ženatá.

VELKÁ ŘÍJE

výjimečná událost, kdy se aurora „zdvojí“ a celou oblohu pokryjí stuhy aurory. Nedochází k ní často, ale pokud na ni dojde, draci vzlétnou k oblakům, začnou spolu tančit a pářit se. Po Velké říji značně přibývá oplodněných dračích vajec.

TVOROVÉ A BYTOSTI

BÍDNÍK

chlupaté bytosti s velkýma placatýma ušima, dlouhými nosy, špičatými zahnutými zuby a vousky. Dorůstají asi dvou třetin výšky dospělého elfa a pyšní se schopností ukrást téměř cokoliv odkudkoliv. Rádi hromadí poklady. Tyto bytosti jsou schopné řeči.

ELFOVÉ

nejpočetnější rasa tohoto světa. Nejsou nesmrtelní, ale žijí mimořádně dlouho. Mají špičaté uši, ostré špičáky a od přírody nezkrotnou náturu.

CHRLIČI LÁVY

draci, kteří žijí v Příšeří. Jsou opeření, mají ptačí rysy a ostré zobáky místo tlamy. Jejich peří je dvoubarevné – každý z Chrličů lávy má na peří unikátní kresbu. Přežijí ve všech prostředích světa a ze všech draků je lze nejsnáze očarovat či jim ukrást vejce.

LUNOSVITI

draci, kteří žijí ve Stínech. Mají lesklou plazí kůži v odstínech šedé, perleťové, měňavé a bílé. Jejich oči jsou velké a zářivé, tváře mají jemné oblé rysy, mají dlouhé šíje a elegantně stavěná těla. Jsou uzpůsobeni na přežití v chladném prostředí, na slunci se jejich kůže snadno spálí a oči nemají navyklé na jasné světlo. Jsou mimořádně prohnaní a ze všech draků je nejobtížnější je očarovat či jim ukrást vejce.

MISKUNN

bytost dorůstající výšky asi po kolena, s bílou srstí a kůží, očima jako korálky a ostrými zuby. Mají vychrtlá těla, jejichž stavba připomíná vačnatce, a dlouhé ocasy zakončené střapcem. Umějí předvídat budoucnost, ačkoliv jejich předpovědi jsou vzácné a často se mění. Tyto bytosti jsou schopné řeči.

NETOVRAN

zvíře s kožnatými křídly, krátkým tlustým krkem a velkýma strašidelnýma očima. Dorůstají asi poloviny velikosti průměrného Chrliče lávy a mají hnědou, načervenalou barvu, díky níž splývají s krajinou Spáleniště. Umějí šplhat po útesech i stropech, a mají křídla podobná netopýřím. Dají se osedlat a lze na nich létat.

OHNIVEC

legendární pták, zrozený z popela a plamene.

POŽÍRAČ OSUDU

velká kočkovitá šelma, jejíž existence je opředena legendami. Ti, kteří tvrdí, že ji zahlédli, bývají obvykle považováni za blázny nebo bludaře, protože podle nich je tento tvor přinutil učinit zcela jiné rozhodnutí, než původně zamýšleli.

SAMETOVÝ TROGG

velké bytosti s dlouhými údy, které rády hromadí odpadky, jimiž se i živí. Mají čtyři paže, dlouhou černou srst a modrou, sametově hebkou pokožku. Z odpadků, které požírají, dokáží vytáhnout vzpomínky jejich předchozích vlastníků a vyloučit je ve formě světélkujících lepkavých vláken, která snovají ze žláz ve svých dlaních. Následně jimi zdobí svá doupata. Tyto bytosti jsou schopné řeči.

ŠAVLOTRNI

draci, kteří žijí ve Spáleništi. Jsou to velcí, rozložití tvorové se šupinatou kůží, z níž vyrážejí četné ostny, a pyšní se dlouhými kly. Jsou zbarvení mnoha různými odstíny oranžové, bronzové, červené, hnědé, černé a zlaté. Jde o obyvatele teplých krajů, v krutých mrazech Stínů dlouho nepřežijí. Bývají velmi teritoriální a agresivní, a je skoro stejně obtížné je očarovat nebo jim ukrást vejce, jako je tomu u Lunosvitů.

VYDĚDĚNEC

vzácně se vyskytující, zpola hmotné bytosti, které se skrývají v mlze a živí se útržky duší. Ty získávají od ostatních bytostí výměnou za zprávy ze záhrobí. Tyto bytosti jsou schopné řeči.

POSTAVY

AGNI

velmi nadaná runi, která žije v Císařské pevnosti ve Spáleništi.

AHDRIK NEVÁN

bývalý král Stínů. Partner Eudory Nevánové a otec Elluin a Haedeona Nevánových.

ALLUME

Lunosvit, náležící Haedeonu Nevánovi.

ARKYN

známý též jako Král žebráků.

CADOK VAEGOR

současný král Příšeří. Partner Dothey Vaegorové, otec Turuna Vaegora, syn Osterna a Koviny Vaegorových, bratr Kaana, Veji a Tyrotha Vaegorových. Tyroth je jeho dvojče.

CAELIS

jeden z pěti Tvůrců. Bůh chaosu.

DOTHEA VAEGOROVÁ

současná královna Příšeří. Partnerka Cadoka Vaegora, matka Turuna Vaegora.

ELLIUIN NEVÁNOVÁ

bývalá princezna Stínů. Dcera Ahdrika a Eudory Nevánových, sestra Haedeona Nevána. Následnice rodu, jemuž byl svěřen Kámen chaosu.

ESSI

Raevina mladá kamarádka, kterou Raeve zachránila z Podsvětí. Essi žije s Raeve v Průrvě, a je mimořádně bystrá.

EUDORA NEVÁNOVÁ

bývalá královna Stínů. Partnerka Ahdrika Nevána, matka Haedeona a Elluin Nevánových. Následnice rodu, jemuž je svěřen Kámen chaosu.

FALLON

Raevina přítelkyně, o niž před mnoha lety přišla.

FINTA

majitelka obchodu Rozčepýřený brk v Průrvě.

GRÍM

generál ve službách krále Kaana.

GROŠ

alchymista a člen Císařské rady krále Kaana. Bratr Pyroka.

HAEDEON NEVÁN

bývalý princ Stínů. Syn Ahdrika a Eudory Nevánových, bratr Elluin Nevánové. Následník rodu, jemuž byl svěřen Kámen chaosu.

IGNOS

jeden z pěti Tvůrců. Bůh ohně.

KAAN VAEGOR

současný král Spáleniště. Nejstarší syn Osterna a Koviny Vaegorových, bratr Cadoka, Tyrotha a Veji Vaegorových.

KRŮPĚJ

jedna z pěti Tvůrců. Bohyně vody.

KYZARI VAEGOROVÁ

princezna Stínů. Vnučka Osterna a Koviny Vaegorových. Následnice rodu, jemuž byl svěřen Kámen chaosu.

OBLAKA

jedna z pěti Tvůrců. Bohyně vzduchu.

OSTERN VAEGOR

bývalý král Spáleniště. Partner Koviny Vaegorové, otec Kaana, Cadoka, Tyrotha a Veji Vaegorových.

PYROK

nepříliš ochotný člen Císařské rady krále Kaana. Bratr Groše.

REKK ZHAROS

nechvalně proslulý lovec odměn.

RUDAR

jeden z pěti Tvůrců. Bůh země.

SEREME

vysoko postavená členka Fíur du Ath.

SLÁTRA

Lunosvit Elluin Nevánové.

STARŠÍ

velitel Fíur du Ath.

TYROTH VAEGOR

současný král Stínů. Syn Osterna a Koviny Vaegorových, bratr Kaana, Veji a Cadoka Vaegorových. Cadok je jeho dvojče.

UNO

Fintin ochočený miskunn.

VEJA VAEGOROVÁ

princezna ze Spáleniště. Nejmladší dcera Osterna a Koviny Vaegorových, sestra Kaana, Cadoka a Tyrotha Vaegorových.

VRÚN

majitel obchodu Rozčepýřený brk, nacházejícího se v Dhommu ve Spáleništi.

WRÚK

bídník, se kterým se Raeve setká ve vězení.

POMŮCKA K VÝSLOVNOSTI

Allume

a-lům

Caelis

kejlis

Cadok Vaegor

kadok vejgor

Fíur du Ath

fír dů áf

Haedeon Neván

hejdíon neván

Kyzari Vaegor

kajzarí vejgor

RAEVE

rejv

Réidi

rédi

Rekk Zharos

rek zarous

Rygun

rajgun

Sereme

serím

Tyroth Vaegor

tajrof vejgor

Úvod

Na počátku jich bylo pět.

První ze všech byl Caelis, bůh chaosu, kterého nebylo možné postřehnout pouhým okem. Zaplňoval prázdnotu mezi hmotou, aniž by o jeho přítomnosti někdo věděl. Všude, kde nějaká hmota vznikla, byl Caelis vypuzen.

Jeho píseň zpíval znělý baryton, který překypoval touhou tvořit, ale nikdy ji nenaplnil. Byla jen osamělou ozvěnou, která se odrážela ve vzduchoprázdnu mezi blízkými a vzdálenými slunci – neslyšitelnou, bez ohledu na to, jak hlasitě se snažil zpívat.

Byl to právě on, kdo v zoufalé potřebě sdělit někomu, že vůbec žije, dal ostatním k dispozici prázdné plátno, na kterém mohli tvořit.

Bůh země Rudar stvořil svět jediným mocným výkřikem; výsledkem jeho snahy byla kamenná koule, která se neotáčela kolem své osy. Jedna z jejích polokoulí byla utopená ve slunečním svitu a štědře poprášená dunami písku rezavé barvy, zatímco ta druhá byla věčně ponořená do stínů tak tmavých, že nasákly i do země a zbarvily ji do černa.

S dalšími, méně pronikavými a monotónně odříkávanými slovy Rudar vytvářel údolí, pahorky a praskliny v kůře světa. Tehdy vytepal i zeď, která protínala Příšeří – oblast, kde začínalo světlo a končil stín – nad níž obloha vždy hrála odstíny růžové, fialové a zlaté.

Další byla na řadě bohyně vody.

Krůpěj požehnala zemi miliardami slz, oplakávajících neopětovanou lásku, které se shlukovaly v Rudarových údolích a naplňovaly průrvy v jeho zemi proudem nekonečné náklonnosti. Na polokouli, která ležela ve stínech, sestoupila v podobě těžkých vloček, které sevřely rozeklaná úbočí hor v mrazivém objetí.

Její láska byla jako proud hučící řeky. Jako dunění laviny, z něhož běhá mráz po zádech. Jako sotva slyšitelné vzlykání kapek deště.

Její truchlivá píseň se nemohla více lišit od té, kterou zpívala její sestra Oblaka – bohyně vzduchu – jež nikdy neměla daleko k nezměrnému šílenství. Její hlas byl jako hedvábná stuha, na dotek měkká a příjemná, dokud se ovšem nesmekla a nezařízla se vám do masa svou ostrou hranou.

Šepot Oblaky si pohrával s větvemi, obsypanými listím, a roztančil je ve svůdném rytmu. Její kvílení se šířilo světem dravou rychlostí, jen proto, že se jí líbilo, jak zní; žádný jiný důvod nepotřebovala. Krůpějina ponurá netečnost ji rozčilovala natolik, že svým mocným hlasem často vybičovala vlny na Loffu do obrovských vodních mas, které bušily do mořských břehů jako do bubnu.

Ignos se nikdy nemohl Oblaky nasytit. Bůh ohně ji lokal plnými doušky. Nejraději by ji pohltil celou.

Miloval ji natolik, že bez ní nemohl ani dýchat.

Ignosova spalující píseň vyprávěla o neukojitelném hladu a nezměrné hamižnosti, ale Oblaku projevy jeho šílené lásky zkrotit nemohly; dokonce ani když spaloval celé džungle, jen aby jí poskytl dým, v němž mohla tančit. Ani když tavil Rudarovy kameny, dokud se z nich nestaly žhnoucí, rudé řeky, a namlouval si Oblaku výbuchy sopek, jež otřásaly oblohou.

To vše sledoval Caelis ve svém trudném osamění, a záviděl ostatním Tvůrcům, že je možné je vidět, dotknout se jich či je slyšet, ale přesto byl rád, že se na jejich díle mohl podílet.

Ať už jakkoli.

S němým údivem sledoval, jak na plodném, úrodném světě, kterému obětoval svou osamělost, vzkvétá život. Různorodá směs lidí osídlila zemi, sníh i písečné duny – a někteří z nich měli lepší sluch než ti ostatní, takže zaslechli písně čtyř dalších živlů. Někteří z nich se z naslouchání naučili jejich jazyk. A naučili se jím mluvit.

Objevili v něm jejich moc.

Jiným se podařilo najít stříbrnou knihu, kterou Caelis napsal ve snaze, aby byla vyslyšena i jeho slova. V podivných runách, které nikdo nedokázal přečíst či vyslovit, objevili sílu, jíž se stále dalo vládnout. S její pomocí bylo možné zcelit zlomené kosti, manipulovat s krví, očarovat věci...

Čtyři kouty světa zaplnila celá řada bytostí, ale na žádnou z nich nebyli Tvůrci tak pyšní jako na obrovské okřídlené tvory, kteří vládli nebesům.

Na draky.

V srdci Spáleniště, kde nemohlo na první pohled přežít vůbec nic a kde pod dotekem nemilosrdných slunečních paprsků naskakovaly na kůži hnisavé puchýře, se náramně dařilo Šavlotrnům – obřím tvorům s kůží pokrytou šupinami v černé, bronzové a načervenalé barvě. Jejich zuřivost byla nezkrotná.

Z Gondraghu se stalo jejich hnízdiště.

Našli se lidé, kteří se odvážili k němu přiblížit. Jen aby vnikli do hnízd a ukradli jim vejce.

Ať už je k tomu vedla odvaha... či bláznovství.

Chrliči lávy, kteří byli méně nevypočitatelní než jejich vzdálení příbuzní, našli svůj domov v Příšeří. V Bahništi – v mokřině, věčně zahalené mlhou, v níž bublaly bahenní sopky a halily krajinu do sirných výparů.

Zobáky měli ostré jako břitva, a jejich pařáty si s nimi nijak nezadaly. Halilo je peří v barvách stejně pestrých, jako byla obloha nad jejich lovišti, a jedenkaždý drak měl vlastní unikátní vzor.

Pokusit se ukrást vejce Chrliče lávy také vyžadovalo odvahu či bláznovství – jen možná v o něco menší míře.

Výpravy do Nejzazších krajin však byly takřka nemožné – tam totiž hnízdili elegantní a prohnaní Lunosvitové.

Nejzazší krajiny byly od slunce nejvzdálenější, a proto to byly nejtemnější části Stínů. Byl tam takový mráz, že z něj většině obyvatel světa tuhla krev v žilách. Pro Lunosvity to však neplatilo. Lesklou kůži měli chladnou na dotek, ocasy dlouhé a hladké, a v inkoustově černých očích jim zářily stříbřité třpytky.

V krajích, pokrytých sněhem a ledem, v němž vládlo tak tíživé ticho, že pohlcovalo všechny zvuky, jen aby je nechalo zaznít varovnou ozvěnou, si Lunosvitové přímo libovali; zde se množili, sílili a nabírali zkušenosti.

Pouze ti, kteří si šílenstvím nijak nezadali s Oblakou nebo vládli dostatečnou mocí, aby se uměli dobře ochránit, se mohli pokusit ukrást vejce Lunosvitů...

Většina zlodějů neuspěla a našla konec v čelistech strašlivých bytostí, obývajících nehostinná zákoutí tohoto světa.

Někteří ale uspěli; a ti si vydobyli věhlas, když draky využili ve válkách proti cizím královstvím.

Zanedlouho však královské hrady začaly přerůstat vrcholky hor, králové a královny si začali zdobit koruny čím dál většími a zářivějšími klenoty, a elfové se naučili prolévat dračí krev.

Životy mnoha z Lunosvitů, Chrličů lávy a Šavlotrnů byly uťaté předčasně.

Tvůrci však neočekávali, že jejich milovaní tvorové vystoupají po smrti na nebesa. Že vyklouznou ze sevření přitažlivosti, schoulí se do klubíčka a zkamení, a posypou oblohu náhrobními kameny.

Že se z nich stanou měsíce.

Rozhodně nečekali ani to, že se ze svého hřadu nad oblaky zanedlouho zřítí. Že do světa narazí s ničivou silou, která ohrožovala životy všech jeho obyvatel.

Na zem dopadlo sedm měsíců, než Oblace, Krůpěji, Ignovi a Rudarovi došlo, že za tím stojí Caelis. Že prázdnota, jíž vládl, toužila po zaplnění a byla dostatečně silná, aby draky vytrhla z jejich hrobů a vyrvala je z oblohy.

Když z nebes spadl další měsíc, rozhodli se jednat a zosnovat plán na záchranu světa, který tolik milovali.

Falešnými sliby a neupřímnými přísahami se jim podařilo vlákat Caelise do pasti a polapit ho.

A ovládnout ho.

Jejich písně ho bičovaly, pálily a lámaly, drtily Caelisovu samotnou podstatu na kousky tak malé, že je bylo možno uvěznit ve vězení z krystalu barvy ebenu, ne většího než ovocná pecka, který pojmenovali Kámen chaosu. Zatímco jim vzdoroval, jeho stříbrný plášť se roztrhal a rozprostřel se do všech koutů, ale Tvůrci se neobtěžovali sbíráním cárů a místo toho je připoutali k oběma pólům světa. Zářivá aurora ovinula svět a dala tak jeho obyvatelům prostředek, pomocí nějž rozeznali bdění od dřímotu.

Caelisův kámen byl zasazen do stříbrného diadému, do nějž byly vryty mocné, zlovolné runy. Dokud měly odkud čerpat sílu, dokázaly ho v kameni udržet uvězněného navěky.

Potřeboval strážce.

Tvůrci samotní jím obdarovali mocného elfího válečníka, proslulého silou a moudrostí; jeho moc byla taková, že dokázal udržet Caelise ve vězení. Tento dar předal dál svým potomkům, a ti ho předali dalším generacím.

Uplynulo mnoho cyklů aurory, a oblohu plnily další měsíce...

A zůstaly k ní upoutané.

Nakonec zavládl mír, přestože byl kvůli řadě nešťastných úmrtí a tragédií zapomenut strašlivý původ Kamene chaosu. Z legendy, popisující jeho vznik, se stala báchorka, která se vyprávěla u ohniště nebo se zpívala dětem jako ukolébavka, aby utišila jejich pláč.

Až do doby, kdy jednoho cyklu aurory poprvé za více než pět milionů fází...

z nebes spadl další měsíc.

KAPITOLA 1

RAEVE

5 000 165 fází roků Kamene

Nahrbím ramena a zaujmu postoj osoby, která působí uťápnutě.

Vyděšeně.

Obejdu roh a vstoupím na spodní odpočívadlo schodiště. Pronásleduje mě pergamenový skřivan, který se třepetá tak blízko, až mě překvapuje, že do mě přímo nešťouchá, abych ho ze vzduchu vylovila.

Pootočím železným prstenem na prsteníčku a zabloudím očima ke strážnému zakutému v brnění, který blokuje ponurou chodbu přede mnou. Ruce má založené na prsou, oholená hlava mu sahá skoro až ke klenutému stropu, a do dřevěných dveří za ním vytrvale naráží hejno pergamenových skřivanů. Je dvakrát těžší než já a mračí se, jako by mu to mělo zůstat.

Nesouhlasným pohledem spočine na zářezu v mém levém uchu, je hned pod ostrou špičkou. Jako by si nějaký tvor s malou tlamičkou z vnější strany chrupavky kousek uhryzl.

Na mém štěpu.

„Bez žetonu vás dál nepustím,“ zavrčí; okamžitě si na mě udělal názor. Jsem nicka. Jsem někdo, kdo neslyší žádnou ze čtyř písní živlů.

Sáhnu do kapsy, vytáhnu z ní kamenný žeton, do nějž je z obou stran vytesán znak tohoto prestižního klubu – kruhová tlama, do jejíhož středu míří ze všech stran trojúhelníkové zuby. Předstírám, že se mimoděk otřesu, a podám mu ho. Cítím, jak si mě muž prohlíží od hlavy k patě, potom žeton otočí na druhou stranu. Modré brnění mu při tom pohybu zacinká.

Zajímalo by mě, proč nechá pergamenové skřivany, aby se hromadili u dveří, místo aby je pustil dovnitř, ale takhle proříznutou pusu má Raeve, a v tuto chvíli s Raeve nemám nic společného.

„Jmenuji se Kemori Dafidonová,“ oznámím tiše a poslušně. „Jsem potulná bardka.“

„Odkud pocházíte?“

„Z Origu.“

Orig je město ve zdi, do kterého jsem nikdy nevkročila, ale kdyby se ptal na podrobnosti, jsem připravená o něm žvanit celou věčnost.

Mou zbrojí je příprava. Pokud se do ní nezahalím, zemřu.

Prozkoumá můj žeton a vrátí mi ho. „Závoje nejsou povolené,“ zabručí neurvale.

Pohlédnu na něj zpoza řas, ozdobených barevnými peříčky. „Patří k mému vystoupení. Je to na dnešním programu.“ Vytáhnu z kapsy svitek pergamenu a napřáhnu ruku k němu. „Stran pravidla ohledně závojů mě varovali předem, proto jsem si zakryla jen spodní polovinu tváře.“

Zachmuřeně svitek rozvine, prasečími očky přejíždí po mojí smlouvě tak mučivě pomalu, že mě z netrpělivosti rozbolí za krkem.

Konečně se mu v očích objeví poznání. „Aha, vy jste ta náhradnice!“

Stydlivě a ostýchavě přikývnu, přestože bych mu nejradši otloukla hlavu o zeď.

A to tak, že co nejsilněji.

Stočí svitek, vrátí mi ho a ustoupí, aby pro mě otevřel dveře. „Třetí patro. Cestou dejte pozor na vyděděnce. Ke konci cyklu aurory bývá obzvlášť hladovej.“

Tentokrát se otřesu doopravdy.

Vstoupím do teplého ovzduší Hladové jámy, prosyceného kouřem. Okamžitě mi na smysly zaútočí těžká pižmová vůně s nádechem síry, a pak se za mnou a hejnem rychle se rozprchnuvších pergamenových skřivanů zabouchnou dveře. Projdu tmavou chodbou do velké prostorné jeskyně ve tvaru obří kamenné plíce.

Strmé schody mě zavedou na jednu z mnoha cestiček, které se proplétají mezi světélkujícími horkými prameny, jimž z tyrkysových hlubin stoupá pára. Odpočívá v nich celá řada elfů, opřená o stěny. Hlavy mají zakloněné přes okraj lázní, libují si v teplých vodách. Je to jako malý soukromý ráj pro ty, kdo mají dost vlivu či známostí, aby byli zadobře s Korunou.

Hořce se zasměji.

Na místech, jako je toto, je snadné předstírat, že naše jásavě barevné království nespočívá na základech z kostí.

Do patra vede točité schodiště, vztyčené uprostřed jeskyně, které podpírají mechem porostlé sloupy.

Vyrazím k němu, proplétám se bludištěm cestiček, když vtom se v oblaku páry zhmotní bledá, vychrtlá bytost s očima černýma jako obsidián.

„Do hajzlu,“ zamumlám a zarazím se.

Vyděděnec nepřirozeně nakloní hlavu, pohlédne přímo na mě, začenichá a vyrazí ze sebe lačný nádech. „Ale, ale, ale... tvoje duše je chutná a šťavnatá.“

Ale ne.

„Děkuji, to je od vás hezké. Teď už bohužel musím–“

„Slyším křik těch, kteří by s tebou rádi mluvili. Co na to říkáš? Jen si maličko upiju z tvé duše?“ zeptá se mě ten tvor, a přísahala bych, že to zní, jako by se mu sbíhaly sliny. „Pak uslyšíš všechno, co ti touží říct.“

Tak to kurva ani náhodou, pěkně děkuji.

„Nemám zájem.“

Ani trochu.

Vyděděnec jako by mě neslyšel. Cukne sebou a sbírá oblaka páry, aby ke mně mohl natáhnout průsvitné prsty.

Otočím se na podpatku a jinou stezkou odspěchám – chloupky na zátylku se mi ježí.

Ohlédnu se a spatřím, jak se bytost naklání nad mužem, který leží líně opřený o stěnu horkého pramene, a z pootevřených úst mu cosi vysává.

Přeběhne mi mráz po zádech.

V duchu poděkuji Tvůrcům, že vyděděnci jsou vzácní a straší jen v mlžných oblastech, kde vyměňují zprávy od mrtvých za úlomky duší.

Horší obchod si ani nedovedu představit. Je mi jasné, že pokud se mnou nějaký nebožtík zoufale potřebuje mluvit, nebude mi chtít sdělit nic pěkného.

Ne, že bych se jim divila.

Naštěstí se ti požírači duší dají snadno rozptýlit.

Vyběhnu nahoru po schodech, vysoko nad dosah nenechavých výparů. Vkročím do patra a okamžitě mi uši naplní smích a cinkání sklenic hráčů skripi.

Okolo stolů se hromadí elfové, bafají z kouřových tyčinek, upíjejí opojné perlivé nápoje a k hrudi si tisknou vějíře herních střepů. Rachotí tu kostky a hromady dračího krvínu každou chvíli mění majitele.

Kradmo se rozhlédnu, v čem jsou oblečení; někteří mají šaty, které hrají všemi barvami, poseté drahokamy. Jiní nosí kabátky na míru a vlasy na spáncích mají umně vyholené tak, aby bylo vidět korálky živlů v ušních boltcích. Stavějí tak na odiv svou schopnost naslouchat písním živlů:

červený korálek označuje Igna.

Modrý Krůpěj.

Hnědý Rudara.

Průhledný Oblaku.

Vysoce postaveného elementála z Příšeří však bezpečně poznáte i bez korálků: obvykle se odívají do šatu, který má více než deset různých barev, jako by chtěli napodobit vzezření pestrobarevných draků, kteří vládnou obloze nad touto krajinou.

Mocných Chrličů lávy.

Je v tom špetka ironie, protože ve chvíli, kdy by v dolech došla zásoba dračího krvínu, nechali by je bez mrknutí pobít do posledního.

Pokračuji dál po úzkém schodišti, vytesaném do protilehlé stěny sálu, a když jsem v polovině, rozběhne se shora proti mně kdosi vysoké postavy, s širokými rameny a hlavou zahalenou kápí.

Zastavím se, z tváře mu vidím jen hranatou bradu s tmavým, pěstěným plnovousem; zbytek obličeje mu halí do stínů kápě.

Nezpomalí.

Dál sbíhá po schodech, přestože si mě musel všimnout – mám na sobě křiklavé, jasně červené šaty.

Skoro zaskřípu zuby, ale včas si vzpomenu na kovovou plombu ve stoličce a zažehnám tak neplánované spuštění své tajné zbraně.

Na schodiště by se sotva vešel i on sám, což znamená, že pokud se kolem sebe máme protáhnout, bude to těsné.

No skvěle.

Jako všichni elementálové myslí jen na sebe.

Povzdechnu si, shrbím se ještě o něco víc a ustoupím stranou, po celou dobu si musím připomínat, že jsem Kemori Dafidonová, potulná bardka z Origu. Jsem ušlápnutá. Jsem vystrašená. A rozhodně tu nejsem proto, abych tomuhle muži náhodou nastavila nohu a sledovala, jak se kutálí ze schodů.

Ne, z toho by byly jen potíže.

Opřu se o zeď, sklopím zrak a čekám, až se kolem mě protáhne. Těžké kroky zní čím dál blíž. Jsou tak blízko, že cítím kouřové pižmo, promísené s tóny vůně čerstvě tesaného kamene a zjemněné nádechem máslového aromatu.

Zadržím dech, pak se bezděky nadechnu, jako bych se s tím těžkým, lahodným pachem, který může být tím nejlepším, co jsem kdy ucítila, loučila jen nerada...

Ustoupí a protahuje se kolem mě.

Zastaví se.

Jeho stín mě celou obklopuje, jako svíčku v temnotách. Srdce se mi rozbuší. Cítím v hrdle tep toho muže, sílí s každou dlouhou uplynulou sekundou.

Proč nejde dál?

Ustoupím a vyjdu nahoru po několika schodech, a vymaním se mu z dosahu. „Omluvte mě.“

Mám na práci důležitější věci. Kupříkladu sekání rukou.

Z hrdla se mu vydere hluboké zabručení, jako by probublávalo odněkud z hlubin.

Ve vzduchu cítím pohyb.

I já se pohnu.

Otočím se a bleskovou rychlostí ho popadnu za zápěstí. Napětí ve vzduchu by se dalo krájet, oči sklopím k jeho velké, zjizvené ruce – natažené a zadržené v půli pohybu, kdy se chystal uchopit můj závoj a strhnout mi ho.

Parchant jeden.

I když mu nevidím do očí, cítím pronikavý pohled, který si mě měří s takovou intenzitou, že ani nemůžu popadnout dech; nakonec se stočí k půlkruhové dírce v mém uchu.

A pak mi sjede zpět k očím.

Na jazyku mám jedovatou slinu, kterou bych mu tak moc ráda vmetla do očí.

Pak si uvědomím, že lidé, kteří odporují elementálům, skončí jako žrádlo pro draky.

Proto urážky polknu. Nikdy si na to nezvyknu, ať už to dělám jakkoli často.

Uvolním sevření, skloním hlavu a ustoupím o pár kroků dál, zastavím se až ve chvíli, kdy jsem dost vysoko, abych na muže hleděla z výšky. Dost daleko, abych odolala pokušení ho praštit do ohryzku za to, že se mi pokusil strhnout závoj.

„Omlouvám se,“ procedím mezi zuby a snažím se, aby to znělo poníženě. Vůbec mi to nejde. „Ten závoj patří k rekvizitám pro mé vystoupení.“

Ticho se natahuje jako hustý sirup.

Pohyb, Raeve.

Vyklouznu mu z dosahu, otočím se a spěchám nahoru po schodech.

Neohlížím se, druhé skupině strážných s kamennými tvářemi ukážu svůj svitek a žeton, načež mě jeden z nich doprovodí k pódiu. Uvede mě do stinného doupěte, naplněného vůní medoviny a kouře z rašeliny, a náhlá změna prostředí mě zaskočí.

Ze stropu trčí krápníky, které místnost rozdělují do segmentů s klenutým stropem. Planoucí pochodně v držácích je barví do oranžova. Stěny lemují buňky s těžkými závěsy ve dveřích, které poskytují hostům soukromí.

Mezi stoly pobíhají číšnice a číšníci, do jednoho nicky, a nosí tácy s korbely medoviny a dalších kalných nápojů, které rozdávají veselícím se elementálům, shromážděným u kamenných stolů.

Zpoza zad strážného si bystře prohlížím různorodé hosty, a jsem čím dál více nesvá, když nevidím tvář, po které pátrám.

Prosím, ať je v některé z těch buněk.

Strážný mě dovede k hlavnímu pódiu, které obklopují stalagmity, připomínající pruty klece, a to ve mně skoro vyvolá smích – příhodnější podobenství si snad ani nedokážu představit.

Na stoličce za nimi sedí štíhlá elfka s jemnými rysy a svírá bílé housle, pokryté světélkujícími runami, jež nejspíš napomáhají, aby se jejich zvuk dobře rozléhal. Má na sobě jednoduché šaty, ne nepodobné těm mým, jen v modré barvě – a v pase je má popuštěné, aby skryla oblinu těhotného břicha.

Zatímco hraje smutnou melodii, má oči pevně zavřené, a z klenby stropu na ni dopadají skvrnky bílého světla, skoro jako sněžné vločky. Stejně jako vločky se jí rozplývají i na vyčesaných, světlých vlasech.

Poděkuji strážnému, vystoupám na pódium a usadím se na stoličku vedle hudebnice právě ve chvíli, kdy zvuk houslí přejde do rytmického crescenda. Začnu se shánět po zesilovací hůlce.

„Právě na ní pracuje jejich runi,“ zašeptá, skloní housle a změří si mě pronikavýma zelenýma očima s řasami zdobenými modrými peříčky. „V předešlém cyklu chvíli šla a chvíli ne.“

Aha.

„Za chvíli by měl mít hotovo. Mimochodem, jmenuji se Levvi.“ Kemori Dafidonová, potulná bardka z Origu.“

Přátelsky se na mě usměje, ale úsměv jí na tváři ztuhne, když si všimne čehosi za mnou.

Poskočí mi srdce, když se davem kolem nás proplete rusovlasý muž, oděný do nádherného kabátu v barvě čerstvé krve; ta barva ladí s červeným korálkem živlu, který hrdě staví na odiv.

Zaplaví mě úleva a ruce se mi nedočkavě sevřou.

Tarik Relaken.

Všimne si nás, chlípným pohledem mi přejede prsa, sešněrovaná v korzetu, a pak jde dál k buňce, v níž už jsou usazení tři další muži. Nechá závěsy roztažené a okamžitě se zapojí do živého rozhovoru, ale čas od času střelí pohledem ke mně. Kradmým, hodnotícím pohledem, jako bych byla kus masa, který se chystá zhltnout.

Vím o tobě, ty šmejde.

Zahlédnu, jak se potemnělou místností prochází muž v kápi, kterého jsem potkala na schodech–

Bodne mě u srdce.

Ostatních hostů si nevšímá, a zatímco moje mysl pracuje na plné obrátky, dorazí k prázdné buňce u protilehlé stěny místnosti...

Předtím se mohl přetrhnout, jen aby kolem mě proběhl dolů.

Teď se vrátil zpět. Proč ale?

Má tu s někým schůzku? Nebo je jen zvědavý? Či si z našeho setkání na schodech odnesl nesprávný dojem?

U Tvůrců, snad se nevrátil kvůli mně. Třeba to rád zkouší na nicky, a doufá, že před ním bez většího odporu padnu na kolena.

Otočí se ke mně, pohledem mi jako teplým, jemným štětcem přejede přes horní polovinu obličeje, a najednou by se vzduch mezi námi dal krájet.

Potlačím zasténání.

Tolik jsem se snažila tuhle operaci protlačit u nadřízených. Znamená pro mě všechno na světě. Jestli ten blbec naruší naše pečlivě zosnované plány, těžko říct, jak dlouho bude trvat, než dostanu další šanci. Pokud mi vůbec schválí další pokus.

„Ty jsi tady nová, zlato? Nevybavuji si, že bychom se setkaly.“

Přinutím se uvolnit napjatou tvář a otočím se k Levvi. Z vyčesané hřívy vlasů jí trčí uši, na jednom z nich je jasně vidět štěp, označující ji jako nicku.

„Dnes jsem tu jen na záskok.“

„Aha, jasně.“ Rozhlédne se po místnosti a zašeptá tak, aby se jí rty skoro nepohnuly: „Všimla sis toho muže s rusými vlasy, který prošel kolem? To je lord Tarik Relaken. Drž se od něj dál. Stává se, že když ho nějaká hudebnice upoutá, beze stopy zmizí.“

Vytřeštím oči, předstírám, že jsem šokovaná.

„Opravdu?“

Přikývne.

„Navíc, když vezmu v potaz barvu tvých šatů, tvou ostýchavost, tvoje dlouhé černé vlasy...“ Přejede mě pohledem od hlavy k patě, a pak ještě mi znovu pohlédne do očí. „Jsi přesně jeho typ.“

Neřeknu jí, že přesně o to jsem usilovala.

Doufala jsem, že to vyjde.

Přinejmenším do chvíle, než jsem získala tajného ctitele v kápi, který mě sleduje z protilehlé strany místnosti, zatímco sedí se založenýma rukama sám u stolu v buňce.

„Z tohohle klubu utíkají noví zaměstnanci z řad nicek jako o překot, a na vině zdaleka není jen to, že plat tu stojí za hovno,“ usměje se kysele.

Nemusím se jí ptát, proč tu stále pracuje; stačí mi pohlédnout na její vzdouvající se břicho. V Průrvě není pro nicky moc pracovních příležitostí, pokud se jim tedy nechce dřít v dolech. Kde by se ovšem těhotná žena uplatnila jen stěží. Lidé se protloukají, jak jen umějí, a snaží se přitom volit to nejmenší zlo.

„Díky za upozornění,“ zašeptám a vybavím si anonymní tip, který Sereme obdržela dnes během bdění, kdy už se náš plán rozběhl naplno. Napadne mě, že možná pocházel od Levvi – nejspíš se bála zapojit přímo a umazat si ruce spoluprací s Fíur du Ath, protože jakkoli jí naše cíle mohou být blízké, je pravda, že naše metody jdou až na krev.

Naprosto bych jí rozuměla.

Není snazšího způsobu, jak proti sobě poštvat našeho despotického krále, než paktovat se s jeho nepřáteli.

Přistoupí ke mně runi, z útlých ramen mu visí bílý plášť, tmavé vlasy má na zátylku sčesané do ohonu. Pohlédne na mě přes špičku nosu, a mně oči zabloudí k jedinému knoflíku, který mu spíná plášť. Do kulatého dřevěného knoflíku je vyrytý symbol dláta, což značí, že oplývá schopností vyřezávat prosté runy.

Z toho, jak spatra na mě hledí, bych čekala, že bude mít alespoň dva nebo tři knoflíky. Navíc možná nějaké výjimečné, jako třeba za krveznalectví nebo podobně vzácné nadání. Přinejmenším bych čekala, že jeho knoflík bude z materiálu vyšší úrovně – třeba ze stříbra nebo ze zlata.

No, co se dá dělat.

Převezmu od něj zesilovací hůlku, stydlivě pokývnu na znamení díků a pevně sevřu dutou kovovou trubičku, posetou vzorci z teček a kudrlinek, které pulzují energií.

Riskuji ještě jeden pohled na Tarika Relakena a skoro zaskřípu zuby, když moje oči přitáhne i zahalený pozorovatel, s jehož přítomností jsem nepočítala. Vzbuzuje ve mně neklid.

„Jsi v pořádku?“

Ne.

Připlachtí ke mně pergamenový skřivan, skloní hlavičku, složí křídla a spadne mi do klína. „Jen jsem ještě nikdy nevystupovala před tolika lidmi,“ zamumlám a zastrčím si zprávu do kapsy; přečtu si ji později.

„Rozumím,“ Levvi mi věnuje chápavý úsměv. „Neboj se, většinu času nám vůbec nebudou věnovat pozornost. Nejvíc ze všeho se zajímají sami o sebe.“ Chopí se houslí a vloží si je pod bradu. „Znáš ‚Baladu padlého měsíce‘?“

Z tváře se mi vytratí barva, hlavou mi probleskne vzpomínka. Čas ji zbavil všech pocitů. Veškeré krásy.

Veškeré bolesti.

Stal se z ní přízrak něčeho, co sotva dovedu pojmenovat – odumřelý pozůstatek minulosti, zakotvený v hloubi mé ledově chladné duše. Duše, širé jako Ergorské pláně, po kterých jsem kdysi sama a na kost vychrtlá bloudila, oděná v hadrech, na nichž mrzla cizí krev.

„Ano,“ odpovím chraplavě. „Tu píseň znám velmi dobře.“

Levvi přejede smyčcem po strunách ze žíní z ocasu Lunosvita, které v přítmí vydávají tlumenou zář, a vykouzlí první tón – je tak silný a dlouhý, až mám pocit, že ho mohu nahmatat. I ty další hraje s takovou vervou, jako by tu píseň sama napsala.

Jako by líbivá slova té báchorky vzešla z popela její vlastní trudné minulosti.

Ke rtům za závojem si přiložím hůlku a zhluboka se nadechnu, trochu se pohnu, aby mě dýka ukrytá v korzetu nedloubala do žeber. Zavřu oči a ponořím se do písně tak, jako jsem se dřív nořila do nástrah života – tentokrát však používám slova, kterými jsem se naučila mu čelit. Hrůzy, jimiž jsem si prošla, mi propůjčily ochranu.

Spalující hrůzy.

Hrůzy, ze kterých jsem málem zešílela.

Obecenstvo se mi rozplývá před očima, když zpívám o inkoustově černé samici Šavlotrna, která stoupá sametově hebkou černou oblohou, na níž se schoulí a zemře v temnotách, kde ji už nikdy nikdo nespatří. A o Lunosvitovi s lesklou kůží, který se pod uhlově černou dračicí stočí, a ozáří její obrys.

Propůjčí jí svou vlastní záři.

Zpívám o tom, jak Lunosvitův lesk postupně hasne. Jak jej samice Šavlotrna kousek po kousku vstřebává, a šupiny se jí barví doběla. Když zpívám o tom, jak Lunosvitův stisk slábne, až se jí pustí, píseň přejde do hlubší, dramatičtější tóniny.

Zpívám o jejím pádu.

O tom, jak se samice Šavlotrna odtrhla ze svého hřadu mezi hvězdami, rozzářená propůjčeným životem a světlem, a vydala se k zemi, aby pátrala po svém zmizelém druhovi. Jak prohrabávala černé úlomky skal, roztroušené na bílém sněhu, a snažila se je poskládat.

Neuspěla.

Nejistě otevřu oči a jako ve snách si uvědomím, že nás sledují všechny zraky v sále. Tváře obecenstva jsou buď stažené závistí, nebo smáčené slzami, které jim stékají po napudrovaných lících.

Mou pozornost ale nejvíc ze všech poutá zahalený muž. Horní polovinu tváře mu stále halí stín, který vrhá jeho kápě. Přesto na sobě cítím jeho pohled, který mě přes celou místnost svírá v železném stisku, z něhož se nemohu vymanit.

Zatímco stále zpívám, uvědomím si, že tento muž, ze všech v místnosti nejpůsobivější, ať už bereme v potaz jeho rozložitost či sílu jeho osobnosti, je nebezpečný. Pohybuje se s nedbalou sebejistotou někoho, kdo je nad ostatní povznesen.

Náhle si uvědomím, že Tarik, usazený ve své buňce, mě sleduje jako vyhládlý dravec a získám jistotu, že mě bude sledovat, až odsud odejdu, a proberu se z omámení, jako by mi někdo vrazil facku. Přesně o tohle jsem usilovala.

Nicméně...

Znovu se obrátím k zahalenému pozorovateli a zahledím se do stínů, skrývajících jeho totožnost.

Přišla jsem sem, abych svedla jedno monstrum – a upoutala jsem pozornost hned dvou.

KAPITOLA 2

RAEVE

Zpívala jsem sedm hodin bez přestávky a v krku mě škrábe, jako bych spořádala drátěnku a potom ji zase vyzvracela.

Zatáhnu za řetízek u nádržky záchodu, odkašlu si a pokusím se uvolnit si hlasivky. Zavřu za sebou dveře toalety a přistoupím k jednomu z umyvadel, a zatímco si mydlím ruce, pozoruji svůj odraz v zrcadle. Hledí na mě šmolkově modré oči, dolní polovinu tváře mi halí neprůhledný červený závoj. Kolem tváře mi spadají dlouhé černé lokny, které ostře kontrastují s mou sněhobílou pokožkou.

„Zpíváš jako Tvůrci sami.“

Pohlédnu na ženu, která si vedle mě osušuje ruce, zatímco studuje svůj perfektně nalíčený obličej.

„Děkuji.“ Asi.

Je možné, že to myslí jako urážku. U téhle sorty lidí se to pozná jen obtížně.

Dívá se na mé naštípnuté ucho. „Škoda, že takový talent byl promrhaný na nicku,“ uvažuje nahlas, jako bych nestála vedle ní.

Rozhodně urážka.

„Kdybych měla rozsah jako ty, Ignos by mi zobal z ruky.“

Kousnu se do jazyka tak silně, že mi ústa naplní krev, a střelím pohledem k červenému korálku v náušnici, která jí visí z ucha. Servilně přikývnu. „Máte pravdu. Na osobu, kterou se Tvůrci rozhodli nepoctít svou písní, je ho škoda.“

Souhlasně zamručí, znovu se podívá do zrcadla a upraví si neposlušný pramínek vlasů. Můj projev podřízenosti ji uspokojil. Jen co se za ní zavřou dveře, obrátím oči v sloup a osuším si ruce.

Jednoho krásného cyklu aurory se do jazyka zahryznu tak silně, že si ho ukousnu. Je div, že jsem o něj už nepřišla.

Vyjdu ze záchodu a všimnu si, že se o zeď chodby opírá nějaký muž. Stojí mezi mnou a jediným východem, pokud tedy nepočítám okno na toaletách.

Zarazím se na prahu, dveře držím pootevřené a připustím si, že mě tento vývoj událostí... zaskočil.

Čekala jsem, že bude trvat déle, než ho k sobě přilákám. Přinejmenším jsem doufala, že než se dáme do hry, nechá mě v klidu se vyčůrat.

Tarik Relaken zírá do sklenice, kterou svírá, a nepřítomně s ní krouží; z jantarově zbarvené tekutiny stoupá kouř. Ofinu z rudých vlasů má spletenou do tenkých copánků, spánky má vyholené do tvaru oranžových plamenů. Červený korálek živlů mu v uchu září jako kapka krve.

„Máš neuvěřitelný hlas,“ zavrčí, ačkoliv nepřestává utápět oči v hlubinách sklenky. „A ty tvé šaty...“ Nakloní hlavu, v tmavohnědých očích, jejichž spalujícím pohledem na mně utkví, problesknou plamínky. „Úžasné.“

Pomalu za sebou zavřu dveře a uvězním se s ním na chodbě, mysl mi pracuje na plné obrátky. Pozornost jsem upoutala, to je dobře. Teď ho ještě musím nějak vylákat ven.

Vděčně přikývnu a chystám se ho obejít, ale zastavím se, když se odlepí od stěny a obrátí se ke mně.

Stále mi blokuje cestu k východu.

„Nechoď ještě,“ zamumlá a přiloží si sklenici k ústům. Spolkne doušek silného alkoholu a úlisně zavrní: „Napij se se mnou.“

Zauzlují se mi střeva.

Možná, že Tarikovy rty mě zvou na drink, ale v očích mu čtu, že mě plánuje pomalu rozřezat na kusy, až ze mě nezbyde dost ani pro mrchožrouty.

To je ale parchant.

„Když máš takovýhle hlásek,“ pokračuje a očima mi slizce přejede po těle, z čehož mi naskočí husí kůže, „určitě dobře víš, jak s tou svou pusou zacházet.“

V hrudi se mi hromadí ledově chladný pulzující vztek, který mě nabádá, ať to s ním skončím hned tady.

A teď.

Bylo by pošetilé nevyužít příležitosti. Vyloženě si o to říká.

Pohlédnu k zavřenému východu. Na dveřích je zástrčka – mám ji přímo na očích, je ode mě jen tři dlouhé kroky. Pokud se mi ho podaří obejít a zamknout, nikdo naše neplánované dostaveníčko nebude rušit, dokud s ním nebudu hotová.

„Promiňte, pane, ale mám to domů daleko. Musím vstávat za svítání a měla bych už vyrazit.“

Pohnu se nalevo, kde je vedle něj alespoň trocha místa–

Tarikova dlaň narazí do zdi tak silně, že pochodeň v držáku zabliká, a já znehybním. „Musím trvat na svém,“ procedí mezi zuby a oči mu ztvrdnou ve dva úlomky černého kamene.

Hrkne ve mně.

Rozmysli se.

Zvažuji, zda stojí za to zamknout. Jistě, je to riskantní. Nicméně, právě proto jsem se dnes vyzbrojila závojem – pro případ, že budu muset vyskočit oknem do zadní uličky s cizí končetinou v kapse. Čistě proto, aby si později nikdo nemohl vzpomenout na mou tvář, třeba z letmého setkání na schodech, a spojit mě s vraždou Tarika Relakena, kterého najdou bez známek života a bez ruky nacpaného do kabinky na záchodcích.

Do hajzlu s tím.

Připravím se na akci, stáhnu svaly. Samou nedočkavostí mě zasvědí špičky prstů, když šátrají po jílci dýky ve skrytém pouzdru v mém korzetu–

Dveře za Tarikem se rozletí, a já potichu zakleju. Oba se podíváme za něj, stojí tam ten vysoký muž v kápi, který celý dřímot pozoroval, jak zpívám, a působil při tom netečně jako kamenná socha.

Chodba najednou působí jako žíla, která je nateklá příliš velkým množstvím vroucí a pulzující krve. Jako by se mezi zdi vmáčkla ničivá bouře a vytěsnila z ní veškerý kyslík, nedaří se mi tu ani popadnout dech.

Svářejí se ve mně frustrace a vztek. Ruku odtáhnu od korzetu a zasunu si ji mezi záhyby sukně, kde mohu vší silou sevřít látku, aniž by to bylo na první pohled vidět.

Nevybral si na vymočení nejšťastnější dobu – z jeho hlediska však o štěstí mluvit lze, protože kdyby přišel jenom o chvíli později, nedostal by se odsud živý.

Tarik si odkašle a odtáhne ruku, o níž netuší, čemu právě unikla. Ustoupí, takže se kolem něj mohu protáhnout. Měl by své ruky využít, dokud ji ještě má, aby jí děkovně potřásl tomuhle muži, jenž mu právě zachránil život.

Přinejmenším pro tuto chvíli.

„Má paní,“ odsekne Tarik a nasadí zářivý úsměv. „Přeji vám Tvůrci požehnaný dřímot.“

Zápolím s nutkáním zvednout obočí až k vlasům. Zdá se, že nejsem jediná, kdo cítí výbušnou energii, která se šíří kolem toho záhadného muže.

Kéž by odtáhl, i se svou energií.

„Díky,“ zadrmolím, a přestože mi cuká v ruce, která už už byla připravená ho pobodat, Tarika obejdu a vyrazím ke dveřím; před odchodem ještě naposled pohlédnu na muže v kápi, který je drží dokořán. Ale vůbec mi nevěnuje pozornost.

Soustředí se na Tarika.

Zvláštní.

Povzdechnu si, propletu se řídnoucími davy, procházím okolo dvojic a skupin, které souloží v odlehlých rozích nebo rovnou na kamenných stolech. Jiní jsou zhroucení v nízkých křeslech a v ochabujících prstech stále svírají sklenice s pitím, jímž se opili do bezvědomí. Někteří jsou ale pořád dost střízliví, aby si mě všimli a skandovali, ať ještě zazpívám.

Zpívej.

Zpívej.

Netuší, že přesně to mám v plánu.

V hrudi se mi zmítá touha někomu ublížit a snaží se prodrat ven. Zamířím rovnou k východu, jsem si jistá, že Tarika jeho vlastní neuspokojené tužby brzy vyženou ven za mnou. Mám nejspíš jen chvíli, než si cizinec v kápi uleví na záchodcích. Jen krátkou chvíli, abych Tarika vylákala odsud, aniž bych zároveň přitáhla pozornost společníka, s jehož přítomností jsem nepočítala.

Už takhle hraju o čas.

„Kemori, počkej!“

Ujdu další dva kroky, než mi dojde, že někdo volá moje jméno.

Do hajzlu.

Zastavím se, polohlasem zakleju a ohlédnu se.

Levvi právě balí svůj nástroj do pouzdra, které si otevřela na našich sražených stoličkách, vlasy má zastrkané za ušima a pod očima černé šmouhy od rozmazaného líčidla; je na ní vidět, jak dlouho jsme hrály bez přestávek a bez jídla a pití.

„Tu máš.“ Zamává malým váčkem. „To je náš plat.“

Aha, vlastně.

Sejde z pódia a přistoupí ke mně. „Myslím, že si z něj trochu přilepšil runi,“ prohodí, podá mi váček a obrátí oči v sloup. „Mělo by to ale být dost na pár pořádných jídel.“

Přejedu jí pohledem z ucha se štěpem přes vzduté břicho až po řídnoucí dav, jenž nás obklopuje, a sevřu jí dlaň kolem váčku. „Nech si to. Děkuji, že jsi se mnou dnes hrála. Bylo mi potěšením.“

Svraští obočí.

Otočím se a ujdu tři kroky ke schodišti, když mě dostihne Levviin hlas.

„Dovol mi tě doprovodit!“

Sevře se mi srdce.

„Venku na mě čeká můj vazal, aby se mnou šel domů. Je to hodný, poctivý muž, který by neublížil mouše. Může doprovodit i tebe.“

Ohlédnu se na ni a všimnu si, jak starostlivé má oči. „Děkuji, ale budu v pořádku. Bydlím kousek odsud; než si sbalíš housle, budu doma v posteli.“

To je samozřejmě lež.

Bydlím na úplně opačné straně Příkopu. S trochou štěstí tam dorazím ve chvíli, kdy bude vycházet aurora, protože navíc neplánuji jít přímo domů poté, co vyjdu ven.

Jsem dva kroky od vchodu, když mě chytí za nadloktí a dost mě tím vyděsí.

Stoupne si přede mě.

Tvář má bledou a než promluví, ostražitě se rozhlédne po potemnělém okolí. Nakloní se ke mně.

„Viděla jsem, jak se na tebe Tarik dívá, Kemori. Bojím se o tebe. Takhle pozdní hodina v dřímotu pro nicky, jako jsme my, nevěstí nic dobrého. Prosím, dovol nám, abychom tě doprovodili...“

Zoufalé odhodlání v Levviině hlase rozptýlí můj neklid.

Začíná se mi líbit.

Štve mě, když se mi lidi začnou líbit.

I já se rozhlédnu, sáhnu si do levé kapsy šatů, roztrhnu nehtem tenký šev a ze skryté kapsy vytáhnu skleněnou kuličku – je průhledná a ve středu má vyobrazeného bájného Ohnivce, který se rodí z plamenů.

„O mě si nemusíš dělat starosti,“ zašeptám a chytím ji za ruku.

Zamračí se, shlédne na ni, načež povolím sevření právě dost na to, aby spatřila klenot. Vytřeští oči, když si uvědomí, na co hledí.

„A-aha,“ vypraví ze sebe třaslavým hlasem. Jako by se v ní něco rozbilo. „T-Tarik?“

Přikývnu a kuličku zase schovám, nechci, aby ji s ní někdo viděl.

Nadechne se, ale nepodaří se jí s výdechem zformulovat slova, a tak jen otřeseně vydechne; nyní se dívá na ruce, které si mimoděk přitiskla na břicho.

Z toho výjevu mě píchne u srdce, mám pocit, jako by mělo každou chvíli puknout.

Musím odsud.

„Dej na sebe pozor,“ zašeptám a znovu se chystám otočit, když mě znovu vezme za ruku. Oči má plné svářících se citů, podává mi složený pergamen.

„Co to je?“

„Moje... ehm, moje vizitka. Pro případ, že bys se mnou chtěla znovu vystupovat,“ zašeptá ochraptěle a nuceně se usměje, i když vypadá spíš smutně než vesele. Jako by věděla, že se jí neozvu.

Že se už nikdy neuvidíme.

Přesto si vizitku vezmu, vděčně na ni kývnu a všimnu si, že se Tarik vynořil z toalet a okamžitě mě zahlédl.

A mám tě.

Vydám se ke schodům a vyběhnu z Hladové jámy.

Kdyby se můj život odvíjel jinak, možná by se ze mě a z Levvi staly přítelkyně. Ale–

Vždycky se najde nějaké „ale“.

Vzpomenu si na někoho jiného, koho jsem kdysi znala. Někoho jiného s přátelským úsměvem a přívětivou povahou. Na ženu, na niž mi zbyla jen nejasná vzpomínka, která mi už ani nezrychlí tep. Ne poté, co jsem všechnu svou bolest a truchlení přivázala k balvanu, jemuž jsem dala klesnout na dno ledově studeného jezera ve svém nitru.

Snažím se vyhýbat společnosti ostatních lidí. Většinou se mi to daří. Čím víc vám na něčem záleží, tím víc bolí o to přijít.

Je daleko jednodušší...

Nemít nikoho.

KAPITOLA 3

RAEVE

Venku chumelí – těžké vločky mi dopadají na řasy, zdobené peříčky, a pokrývají dlaždice bílým popraškem.

Když procházím Příkopem, který je v tuhle pozdní hodinu obzvláště ponurý a zcela vylidněný, vrže mi pod botami sníh.

Poloviny obrovské kamenné zdi se tyčí po stranách, ubíhají pospolu z východu na západ, kam až oko dohlédne. Vypadají jako obří regály v knihovně, až na to, že místo uličky mezi nimi vede široká ulice, na niž se vedle sebe vejde bezpočet vozů.

Zeď obepíná bachraté břicho světa jako kamenný pas, a rozštěpená vedví je jen v místech s vysokou hustotou osídlení, jako je třeba Průrva. Je dost hluboká, aby se v dlouhém příkopu lidé cítili bezpečně – sem predátoři zabloudí jen výjimečně.

Je to samozřejmě klamný pocit bezpečí.

I zde, na hluboko ponořeném Příkopu, číhají nepřátelé. Jen se umějí lépe maskovat.

Od vířícího roje se oddělí jedna stříbřitá prašná můra a prolétne tak blízko mě, že mě popráší zářivými částečkami ze svých nadýchaných křídel.

Usměju se.

Mám ráda tento pozdní čas dřímotu, kdy se zdá, že jsem ve městě sama a společnost mi dělají jen prašné můry a mraky, hrající všemi barvami. Přestože dnes sama nejsem.

Přestože dnes mě pronásleduje monstrum.

Ačkoliv se Tarikovi daří kráčet ve stejném tempu jako já a našlapuje tak měkce, že jeho chůze nezní o nic hlasitěji než šustění dopadajících vloček, cítím, že mi je v patách; jako by nade mnou čněl stín, který se mě chystá pohltit.

Měla bych být vyděšená. A nervózní. A možná i trochu smutná ze skutku, který se chystám spáchat.

Smysl pro přežití je zvláštní věc. Každý ho vnímá jinak – někteří ho tiše nosí v sobě, jiní ho staví na odiv. Můj je jako ožehnutá kostra, zocelená vztekem, která mě drží na nohou. Která mě nutí jít stále vpřed.

Nezůstalo ve mně skoro nic, co by bylo měkké a zranitelné. Srdce mám chladné a zatvrzelé, a pro osoby jako je Tarik Relaken v něm pochopení nenajdu. Pokud mám být upřímná, kdyby byl lejno na chodníku, dala bych si záležet, abych ho rozšlápla.

Možná jsem se také stala monstrem.

Nijak se touto myšlenkou nezabývám, odsunu ji, zatímco stoupám po vnitřním schodišti v jižní polovině zdi. Jdu stále výš a míjím dveře, po čas dřímotu zavřené. Vystoupám tak vysoko, až se ze zdi stane... jen zeď. Takhle vysoko už do ní žádná obydlí vytesaná nejsou.

Elfové jen neradi žijí tak blízko nebesům, i vzduch tady nahoře chutná, jako bychom ho měli jen... vypůjčený. Jako by nám zcela nepatřil.

Patří totiž drakům.

Po zádech mi přejede mráz. Zabočím na jih, do dlouhé větrací chodby, která ústí na vyhlídku. Je z ní vidět až za zeď, obloha je tak plná mraků, až mám pocit, že by stačilo natáhnout ruku a nabrat si hrst páry z jejich těžkých břich.

Jsem jen několik kroků od nebezpečného srázu, zabořím ruce do kapes a stáhnu si železný prsten. Okamžitě mě zaplaví divoká píseň, která se mi snaží rozšmelcovat mozek na kaši.

Je to... naprostý chaos.

Napnou se mi šlachy na šíji, žíly na spáncích mi naběhnou, když se v nich naplno rozpumpuje krev a píseň živlů.

Naladím si mysl na nejvyšší frekvenci, asi jako bych napínala kůži na bubnu, a pak před zřídlo, z nějž vyvěrá píseň, umístím síto, jímž z kakofonie ruchů oddělím Oblačinu šílenou píseň, ječí ji ze všech sil ze svých nehmotných, rozvibrovaných plic. Bohyně vzduchu kolem mě rozdmýchá vzdušný vír, v němž povlává můj závoj, a mně se na tváři rozhostí křivý úšklebek.

Chce si hrát.

A já taky.

Zježí se mi chloupky na zátylku, slyším, jak se ke mně blíží Tarikovy kroky...

Je blízko.

No tak, ty slizkej úchyle. Na co če–

Chytí mě za krk a mrští mnou o zeď, a hned se ke mně přitiskne, aby mě znehybnil.

Otřesu se odporem. Chová se s jistotou muže, který si hodlá vzít vše, po čem zatouží.

Vyloudím předstírané fňuknutí. Chci působit zoufale.

„Pšššt,“ zašeptá mi chraplavě do ucha. Z toho zvuku mi tuhne krev v žilách. „Buď poslušná povolná nicka, jak se patří.“

Když si uvědomím, kolika dalším dívkám tohle provedl, probudí se ve mně vztek. Kolik životů vyhaslo, jen aby ukojil svůj nenasytný hlad; kolik jich pohltil, jako by nebyly nic než chutné sousto.

Dneškem to končí.

Nazdvihnu nohu a skousnu kovovou plombu na stoličce. Z paty mé boty se cvaknutím vyjede železný hrot. „Glei te ah no veirie,“ zazpívám šeptem, a slova, která jsem až dosud věznila v ústech, uniknou ven.

Právě jsem s Oblačinou pomocí vymáčkla skoro všechen vzduch z Tarikových plic.

Oblaka se zachichotá.

Tarik namáhavě zalapá po dechu, zatímco se mu orgány v těle stahují. Dupnu mu na nohu a zarazím mu hrot tak hluboko mezi šlachy a kůstky nártu, že kdyby se ho chtěl zbavit, musel by si useknout nohu v kotníku.

To jen tak pro jistotu.

Pochybuji, že by Oblaka plánovala uvolnit stisk, ale nehodlám dopustit, aby na mě vypustil Ignův hněv, kdyby se mu náhodou podařilo vypravit ze sebe několik slov plamenné písně. Bůh ohně je vždy připraven k hostině, a radši bych se nechala stáhnout zaživa z kůže, než abych mu dovolila hodovat na svém těle.

Už nikdy znovu.

Tarikovo sevření ochabne, zapotácí se; zatímco si upravuji šaty, kulhá a šoupá nohama ve sněhu. „Zasranej Tarik Relaken,“ zamumlám a z tajné kapsy v korzetu vytáhnu runovou dýku z dračích šupin. Je tak ostrá, že kostí pronikne jako máslem.

Otočím se k němu, s hlavou nakloněnou k rameni, a pohlédnu mu do nevěřícně rozšířených, krví podlitých očích – samou nedočkavostí mě svrbí konečky prstů.

„Požehnali Tvůrci i tvému dřímotu?“

Vytřeští oči, pak je přivře, když spatří čepel, kterou si líně kroužím kolem ukazováku. Zavrávorá, sesune se u zdi, ústa má dokořán a rukama si drásá hrdlo.

Zdá se, že nejspíš ne.

Hrudník se mu zmítá, průdušnicí mu do plic proudí jen tenoučký pramínek vzduchu, který zdaleka nemůže naplnit scvrklé plíce. Je ho právě dost na to, aby neupadl do bezvědomí a vyslechl si můj pečlivě připravený projev.

Kdysi jsem byla svědkem, jak rybář nahodil splávek do napůl zamrzlého jezera a vytáhl z hlubin dlouhého, mrskajícího se úhoře. Hodnou chvíli se svíjel ve sněhu, měňavé šupiny se na světle leskly, tlamičku otvíral čím dál šíře, a nakonec ztuhl.

Kdykoli s někým účtuji, vybavím si ho. Jediný rozdíl je, že úhoře mi bylo líto.

K Tarikovi ovšem necítím zhola nic, pokud nepočítáme nezkrotnou touhu mu podříznout hrdlo, aby nemohl zničit žádné další životy. Ale na to ještě nenastal čas.

Nejdřív musí trpět.

Přistoupím k němu, očima vybírám mezi jeho rukama, abych se rozhodla, která se mi zamlouvá víc. Jsou si bohužel dost podobné.

„Jiné z Čepelí starších by ti možná poskytly milosrdnou smrt,“ přemítám, a rozhodnu se pro pravou ruku. Chytím ho za ni a švihnu dýkou, čepel mu projede zápěstím tak rychle, že si nejspíš ani neuvědomil, co se mu stalo, dokud na něj useknutou rukou nezamávám. „Tohle by nejspíš udělali až poté, co zemřeš.“

Bohužel pro Tarika ve mně zrůdy jako on probouzejí nevyschající zřídlo nenávisti.

Zírá na mě, rukou si šátrá po krku, jako by si neuvědomil, že o ni už přišel. Z poraněného pahýlu mu stříká krev – ústa má rozevřená tak doširoka, že vidím v krku mandle.

„Nejspíš ti dlužím vysvětlení,“ vytáhnu z kapsy sáček z voskovaného plátna. Strčím do něj svou nejnovější trofej a pevně stáhnu šňůrky. „Abys rozuměl, nedávno jsem se potloukala Podsvětím a narazila jsem na tvůj malý podnik.“

Když říkám „malý“, ani zdaleka to nevystihuje skutečnost. Jde o obrovský komplex, který je městem sám pro sebe. Nachází se v něm gladiátorská aréna, ubytování pro fanoušky, kteří si nenechají ujít žádný zápas, a cely plné vězněných dětí. Nicek, které unesl z obydlí ve zdi, nebo je odkoupil od zoufalých rodičů, kteří je nebyli schopní uživit a doufali, že tak svým dětem zajistí alespoň nějakou šanci na lepší budoucnost.

Šanci vybojovat si cestu až na vrchol.

Žádné nevypadalo podvyživeně, ale šrámy na duši na první pohled vidět nejsou.

„Pokusila jsem se tvé vězně osvobodit, částečně i proto, že řada z těch útlých dětí utrpěla zranění, která si vyžadovala zásah léčitele.“ Zamávám na něj ztěžklým sáčkem. „Nepříjemně mě zaskočilo, když jsem zjistila, že abych otevřela jejich cely, budu potřebovat otisk tvé dlaně.“

Vidím mu na očích, že panikaří a příliš mě neposlouchá. Že právě teď myslí jen sám na sebe.

Upustím sáček do sněhové závěje, a Tarik neobratně vrazí zbývající ruku do kapsy a vytáhne z ní nůž. Pohoršeně zamlaskám, vytrhnu mu ho z chabého sevření a zarazím mu ho do stehna.

„Ne, že bych tenkrát tušila, co jsi zač,“ zamumlám a sleduji, jak se otřásá a svíjí.

Užívám si to.

Tarikova tvář nabyla ještě temnějšího odstínu rudé než jeho oděv; žíly na spáncích a na krku mu pulzují. Rozříznu krvavě červenou tuniku, obnažím mu hrudník a chňapnu mu po druhé ruce, kterou se mě snaží chytit. Vytáhnu ji nahoru, připlácnu ji ke zdi a připíchnu ji k ní čepelí, abych se mohla soustředit.

Znovu se zazmítá a na kalhotách se mu rozšíří tmavá vlhká skvrna.

„Co jsem ovšem nečekala bylo, že se s námi hned následujícího bdění spojí tvá vazalka. Teď už asi tušíš, co jsme zač. Jsme Fíur du Ath.“

Zrození z popela.

Zkroutí obličej.

Nadzdvihnu si sukni a vytáhnu z boty další nůž. „Musím říct, že jí to sluší. Je nádherná. Vsadila bych všechno co mám na to, že ji sis koupil taky – a doufal jsi, že hnědý korálek, který nosí, ti zajistí silného dědice.“

Dál sebou škube, hruď se mu vzdouvá – má ji celou od krve, která mu cáká z pahýlu ruky.

Neujde mi ironie, spočívající ve skutečnosti, že nyní je celý pokrytý barvou, kterou má tak rád.

Barvou, kterou stavěl na odiv.

S hlavou nakloněnou k rameni sleduji své karmínové plátno, a pak mu k hrudi přiložím hrot nože. Přitlačím a začnu mu do svalstva vyrývat svůj krutý vzkaz.

„Říkala, že jí děláš strašné věci. A že je děláš i ostatním,“ prohodím, zatímco dál řežu.

A řežu.

A řežu.

„Komukoliv, kdo se dostane do tvých nenechavých rukou.“

Z.

Z jako Znásilnění.

Z vyrytého písmene prýští potůčky tekutiny v té barvě, kterou tak miluje; pod rukama se mi svíjí a ústa má v neslyšném výkřiku otevřená dokořán.

Jsem za to požehnané ticho vděčná. Nejradši bych Oblace dala pusu na čelo.

„Zmínila se také, že přestože svého syna, který je nicka, nenutíš, aby bojoval v té tvé slavné aréně v Podsvětí, často povoláváš Igna, aby ho za trest poznačil plameny, protože je ostudou tvé rodiny.“

Teď už slova cedím přes zaťaté zuby, a cítím, že se ve mně probouzí cizí, ledově chladná bytost.

Vyčkává.

Přidám další písmeno Z. A po něm D.

Zneužívání dětí.

Nejradši bych mu do hrudníku vyryla celou abecedu, ale na to nemám čas. Rozhodnu se přidat jen dalších pět.

S-V-I-N-Ě.

Ta mluví sama za sebe.

Vítr zesílí, kvílí, stává se z něj mrazivě chladný vír. Nadzdvihne mi závoj.

Obnaží mou tvář.

Neobtěžuji se znovu zakrýt, napadne mě, jestli se mu stále líbí můj hlas.

A barva mých šatů.

Jestli teď lituje, že mě sledoval a pokusil se mě napadnout.

Hrudník mu stoupá a klesá v rytmu Oblačina nepříčetného smíchu, v tuto chvíli už v podstatě visí za ruku, přibodnutou ke zdi. V hrdle mu s každým sporým nádechem hvízdá.

„K tvojí dceři začal promlouvat Ignos. Věděl jsi o tom?“

Tvář má zrůzněnou, zračí se v ní každým okamžikem sílící agonie. Nohy naprázdno kopají v zakrváceném sněhu.

„Dnes jsme ji vyvedli z města, spolu se zbytkem tvé rodiny, ale předtím jsme si od tvé vazalky zjistili, jak učinit přítrž tvému zvrácenému podnikání a vrátit těm dětem svobodu.“

Chystáme se je vzít do bezpečí, kde budou zase moci být dětmi.

Znovu opakuji Oblačinu dusivou píseň, zatímco kolem mě dravou rychlostí krouží a cuchá mi vlasy černé jako uhel. Tarikův obličej zmodrá.

Pak zfialoví.

„Jaké je být nickou, Tariku?“

Oči, z jejichž koutků mu nyní teče krev, mi sklouznou k ušnímu boltci. K tomu, jenž by měl být protknutý průhledným korálkem značícím, že umím naslouchat proměnlivé a prostopášné Oblačině písni. Kdybych ho ovšem nepokrytě nosila, jen bych tím sebe sama označila za hrozbu nepřátelsky naladěné vládě Příšeří.

Do hajzlu s vládou.

„Jaké to je, když ti působí utrpení osoba, kterou jsi nepokládal za sobě rovnou?“

Zatímco si stále šátrá pahýlem bez ruky po hrdle, naznačí ústy jediné slovo:

Milost.

Zloba, která mi dosud svírala vnitřnosti, konečně vybuchne a vletí mi do nejzazších koutů těla, přejede mi po páteři a usídlí se mi pod žebry, kde se mi zahryzne do chladného, černého srdce.

Kolikrát asi žadonily o milost sotva odrostlé děti, které bojovaly na život a na smrt v jeho aréně. Kolikrát asi ho o milost prosil jeho syn, když ze země vzhlížel na muže, který se o něj měl starat.

Který ho měl chránit.

Napadne mě, kolikrát musely v těch chlapeckých očích odumřít zbytky naděje, než se rozhodl žadonit u své máti, aby nás vyhledala. Aby se konečně mohl osvobodit z Tarikových neviditelných pout.

Příliš mnohokrát.

„Tvoje rodina tě pozdravuje,“ ušklíbnu se a pak mu podříznu krk.

KAPITOLA 4

RAEVE

Tarikova krev vyšplíchne na sníh, stříká obloukem z rozšklebené rány.

Sáhnu do kapsy a navléknu si prsten.

Rachot, který mi vytrvale bušil do ušních bubínků, odezní, a zůstane po něm pouze kvílení Oblačiny meluzíny, v němž už nezní její vyšinutý smích a jako břitva ostrá píseň.

Protáhnu si krk a zakroužím rameny – jsem vděčná za zemnící účinky železa. Když se soustředím, dokážu tu píseň odblokovat i bez prstenu, ale stojí to jisté úsilí a ve spánku se stejně soustředit nemůžu. Oblaku mám sice moc ráda, ale když vás uprostřed dřímotu vzbudí její jekot, není to nic příjemného. Navíc je opravdu hlučná. Tak hlučná, že bych si občas nejraději zacpala uši, i když samozřejmě nikdy nic podobného neudělám.

Nechci si to u ní rozházet.

Říká se, že čím hlasitěji slyšíte píseň živlů, tím silnější je vaše spojení, tím snáze se naučíte jejich jazyku a o to snazší je pak pronést patřičná slova. Pokud jde o divokou bohyni vzduchu, je to zároveň požehnání i prokletí, protože její kvílení je dost silné, aby vám rozseklo kůži. Neznám nic horšího než probudit se s pocitem, že vám někdo zaživa krájí mozek na nadýchané plátky.

Stáhnu si závoj a zahalím si tak dolní polovinu tváře. Přikročím ke vchodu do větrací chodby a rozhlédnu se nalevo i napravo po úzké pěšině, která je do zdi vytesaná jenom jako rýha. Raději bych se měla ujistit, že se neobjeví můj obdivovatel v kápi, abych si s ním nemusela zahrát na hádej, kam se ti chystám vrazit svou železnou dýku.

Nikde není stopy ani po něm ani po nikom jiném, tak vykročím a pohlédnu na Příkop hluboko pod sebou. Sněhová vánice se tu proplétá s hejny prašných můr, ale jinak nezaznamenám žádný pohyb a nevšimnu si nikoho na schodech pod sebou.

Ani na těch o patro níž.

Zadívám se přes obří průrvu na druhou polovinu zdi, ale ani na severní straně nebo na mostech, které mezeru mezi nimi spojují, nikoho nevidím.

Což je příjemné překvapení.

Ustoupím od okraje a otočím se, zvuk mých kroků zní ozvěnou. Dojdu až k Tarikově mrtvole, která stále visí za ruku, přibodnutou ke zdi; hlava mu spadla na rameno. Vytáhnu z kamene svůj nůž a tělo se zhroutí do kouřící louže rudé břečky.

Prohlédnu se a nespokojeně mlasknu, když si všimnu, že jsem místy potřísněná tmavšími fleky od krve. Doufala jsem, že tentokrát to zvládnu provést čistě.

Jako ostatně doufám vždycky.

Zatím se mi to nikdy nepodařilo.

Rozepnu si sukni, roztrhnu krycí vrstvu korzetu a špinavou látku ze sebe stáhnu. Pod ní mám ještě jednu vrstvu, která vypadá úplně stejně jako ta první; potřísněné šaty zmuchlám do koule a tu hodím do šachty na odpadky, která sahá až do podzemních úrovní pod Podsvětím a vede do doupat sametových troggů, kteří se živí odpadky z Průrvy.

Nakloním hlavu, zhodnotím, jak daleko je Tarikovo tělo od šachty, a rozhodnu se, že na to, abych ho do ní zvládla nacpat, je ústí šachty až příliš vysoko nad zemí. Snazší bude ho prostrčit dírou ve zdi a nechat početné predátory ze Stínů, aby se o něj postarali.

Povzdechnu si, podívám se na to bezvládné tělo a zkusím si představit svět bez tvorů, jako je on, kteří jsou posedlí touhou zničit a znesvětit všechno krásné. „Snad jednou,“ zamumlám a nahrbím se, abych si otřela čepele o Tarikovy kalhoty, než je zase skryju.

Snad... jednou.

Zavrtím hlavou, chopím se Tarikových kotníků a napnu bolavé svaly na stehnech. Naštěstí jsme byli skoro u hrany zdi, než po mně vyjel.

Zatímco ho táhnu chodbou k okraji, vítr kolem mě profukuje tak silně, až bych přísahala, že se do něj opírá, aby mi usnadnil práci.

Usměju se.

Oblaka je šílená, pomstychtivá mrcha.

Jak já ji jen miluju.

Přirazím Tarika k okraji zdi, jedna paže mu visí přes ni. Otřu si ruce o jeho tuniku, přikrčím se za ním a vší silou ho strčím přes okraj. Když mi vyklouzne z rukou, zachytím se kamene.

Nakloním se přes zeď a sleduji, jak padá vstříc rozeklaným útesům u paty zdi...

Dopadne na ostrou hranu balvanu, která mu rozpáře podbřišek skrznaskrz, a na chvíli zalituji, že ještě není naživu, aby si to mohl vychutnat.

Kruci.

Co se dá dělat.

Vstanu, hranou boty shrnu zkrvavený sníh na hromadu a skopnu ji dolů.

S Tarikovou rukou v plátěném sáčku se plížím chodbou zpět, a těsně před východem z ní mou pozornost upoutá kousek pergamenu, připíchnutý ke zdi.

Přistoupím blíž a přimhouřím oči.

Kradou děti?

Zneužívají jejich schopností pro vlastní politické cíle?

„Tomu říkám blbost.“

Všimnu si také, že Koruna už se nesnaží lidi, kteří s námi spolupracují, zastrašit.

Místo toho nabízejí za informace lákavou odměnu, kterou si řada elfů jen stěží může dovolit odmítnout. Zvláště pokud jsou bez domova nebo pracují za pár váčků krvínu za fázi.

Tohle mění situaci...

Odfrknu si, strhnu vývěsku ze zdi, zmačkám ji a chystám se zajít za roh, když vtom narazím do něčeho tvrdého. Kolem zápěstí mě sevře ruka, abych neupadla. Jde o zápěstí téže ruky, v níž právě držím zmuchlaný pergamen, jenž nabízí slušnou odměnu za...

Nu, za mě.

Vzhlédnu právě včas, abych spatřila, jak náhlý závan větru sfoukne kapuci záhadného muže z Hladové jámy.

Srdce mi poskočí, dech se mi zrychlí. Poprvé od chvíle, kdy mě Fallon naučila řeči, nemám slov.

Má ostré, hrubé rysy... a je zvláštním, nedbalým způsobem pohledný. Plíce mi naplní jeho pach, silný a opojný; připomíná roztavenou lávu, se lžící smetany navrch.

Zadržím dech, prohlédnu si ho a chvíli obdivuji černé vlasy, které mu spadají na ramena. Má je stažené z tváře, ale několik pramínků se uvolnilo, a díky tomu nepůsobí tak přísně. Pronikavě jasné jantarové oči ze všeho nejvíce připomínají žhnoucí uhlíky.

Má hustá obočí a dolní polovinu obličeje mu kryje tmavý plnovous, jenž podtrhuje už tak drsné rysy. Jako by patřil k proslulým válečnickým klanům, které napříč brázdily Boltánské pláně před miliony fází; vypadá, jako by se chystal chopit sekery a s krvežíznivým výkřikem si chtěl podmanit svět.

Odtrhne ode mě oči a pozorně přejede pohledem okolí, prozkoumává každý stín. Všimnu si, že špičku pravého ucha má proraženou černým kroužkem, ale po korálcích na ní není ani stopy.

Vydává se za nicku – ač beze štěpu – ale odmítám uvěřit, že neslyší žádnou z písní živlů. Zvláště vzhledem k moci, která z něj vyzařuje a valí se na mě. Působí dojmem, že je jaksi rozměrnější, než doopravdy je. A to už něco znamená, vzhledem k tomu, že má hrudník a ramena široká jako Šavlotrn. Muži s podobně rozložitou postavou obvykle mívají předky ve Spáleništi – v rozpáleném severním království, nad kterým slunce nikdy nezapadá.

Znovu na mě dopadne mužův vědoucí pohled, je jako kopanec do žeber. Vyrazí mi dech.

Najednou nevím co dělat.

Dívá se na mě, jako bych právě strčila mrtvého elementála ze zdi. Ale je možné, že si to jen namlouvám. Jsem si jistá, že mě nikdo neviděl...

Vráska mezi obočími se mu prohloubí.

„Jste v pořádku?“

Ten hluboký hlas mi přejede po srdci jako pazourek, škrábající o kamennou desku, a cítím, jak mi od něj odletují jiskry, které mi rozehřívají ledově chladnou krev více, než jsem považovala za možné.

Jsem... v pořádku?

I já se na oplátku zamračím. „Zbláznil jste se?“

„Je to možné,“ zabručí, a zní to jako když se ze svahu valí sluncem prohřáté kamení.

Na čele mi přistane sněhová vločka a zatají se mi dech, když ke mně natáhne ruku. Nejspíš se ji chystal smést. Jsem v pokušení nechat ho ten pohyb dokončit, ale pak mi dojde, že mi sahá po závoji.

Okamžitě mezi námi zavládne dusno. Dokonce i Oblaka se zklidní.

„Být vámi, rozmyslela bych si to,“ zapředu a vmáčknu mu železnou dýku do rozkroku – dýku, kterou pro všechny případy schovávám v rukávu.

Obočí mu vyletí vzhůru. „Jste rychlá.“

„Je ze železa.“

„Ano, to cítím,“ zavrčí a v hlase mu zazní silný, cizokrajný přízvuk seveřanů. „Řekněte mi své jméno. Teď hned. A ne to falešné, které jste udala lidem, co vás najali v Hladové jámě.“

Zdá se, že má dobré zdroje.

Zajímavé.

Přitlačím na dýku, která se mi náhle zdá jako příliš nedostatečná zbraň proti tomu, čemu právě čelím. Zastrašit se ale nenechám. „Ne. Ale jestli mi okamžitě nepustíte zápěstí, uříznu vám ptáka.“

Můj zpěvný hlas zní, jako bych recitovala slova písně, přestože si jsem jistá, že tuhle písničku ocení méně než ty, které jsem zpívala po celý dřímot... ale pak mu v koutku úst skoro neznatelně škubne.

Překvapí mě to.

Odfrkne si, pustí mě a o krok ustoupí, takže mezi námi vznikne mezera. Připadá mi jako hluboká rokle, na jejímž okraji stojím a chystám se do ní skočit – špičky nohou mě svrbí a v břiše mě zvláštně šimrá.

Jsem celá podivně zmatená.

„Děkuji,“ řeknu nakonec a narovnám se. Stále mu dýkou mířím na rozkrok, druhou rukou zmuchlám pergamen do ještě menší kuličky a strčím si ji do kapsy.

Možná ho nebudu muset zabít. Neviděl, jak jsem zabila Tarika, neviděl mou tvář, ani si nevšiml, jak jsem strhla plakát ze zdi. A zatím se o nic nepokusil.

Možná nakonec nebude zrůda, za kterou jsem ho pokládala, když mě po celý dřímot s nezdravým zájmem sledoval?

Nehledě na to, že dotáhnout ho ke stejné mezeře ve zdi, jíž jsem shodila dolů Tarika, by zabralo celé věky, pokud bych mu tedy podřízla krk hned tady a teď. A to ani nevím, jestli bych ho vůbec zvládla utáhnout. Nejspíš bych ho musela rozsekat na menší kusy – a to je špinavá práce, která navíc zabere spoustu času. Kterého se mi nedostává, jak mi ostatně připomíná i váha useknuté Tarikovy ruky v kapse.

„Pokud mě omluvíte–“

„Kus pod námi je mrtvý elf, nabodnutý na skálu,“ oznámí mi s nakrčeným obočím a škubne bradou k východu z větrací chodby, která vede ke srázu – zní to nezúčastněně, což mi s rozhodováním nijak nepomáhá.

„Zrovna jsem odtamtud přišla a žádného elfa jsem si nevšimla.“ Přikrčím se, dýku stále svírám v ruce. „Viděla jsem tam jen nějakou mrtvou zrůdu.“

Pohlédnu mu do očí, stále se rozhoduji, co udělám. Čekám na odpověď, právě ta rozhodne, na kterou stranu příkopu dopadnu. Jestli tenhle muž spadá do stejné škatulky jako Tarik, nebo do jiné.

Do nějaké bezpečnější.

Vpíjí se do mě očima, jako by se snažil proniknout do hlubin mé duše, a nakonec přisvědčí. „S tím musím z celého srdce souhlasit.“

Zamračím se, otevřu ústa, a pak je zase zavřu.

Bezpečnější škatulka.

„Nezkoušejte mě následovat,“ procedím mezi zuby, odtáhnu svou dýku a doběhnu ke schodům, aniž bych se ohlížela.

KAPITOLA 5

RAEVE

Tarikovu ruku hodím do zřídka využívané odpadní šachty, na jejímž využití jsme se domluvili. Pak do ní strčím hlavu a čekám, dokud nezaslechnu, jak další člen Fíur du Ath kdesi hluboko v Podsvětí hvízdne. Potvrdí tím, že zásilku obdržel a že ostatní členové organizace mohou pracovat na osvobození mladých elementálů.

Jsem Čepel starších, a tak zabíjím. Nic víc nic míň. Rozhodně nikoho nezachraňuji – tyhle povinnosti ráda přenechám ostatním, kteří nemají žaludek na krvavou práci.

I když tentokrát... po tom skoro toužím.

Na této misi jsem měla osobní zájem. Byl to vpravdě velký projekt, na jehož schválení mi opravdu záleželo. Utopilo se v něm velké množství zdrojů, které by Ath jinak použila na boj proti Koruně.

Otočím se, opřu se o zeď, zavřu oči a usměju se. Hrudí se mi šíří příjemné teplo, když si představím, že v očích těch dětí znovu zaplanou vyhaslé jiskřičky, když si uvědomí, že jsou svobodné. Opravdu svobodné – víc, než kdy budu já.

Pokud jste nepostradatelní, lidé se vás pokusí ovládat. Bez ohledu na to jestli jsou dobří, zlí nebo někde mezi. Tohle je jedna z nejdůležitějších životních lekcí, které jsem se dosud naučila.

A přesto...

Doufám, že se jim v Rozkvětu bude líbit. V tajném podzemním úkrytu, jemuž vládne Starší, jsem ještě nikdy nebyla, a přestože jsem zaslechla, že se nachází kdesi na jihu, asi ho ani nikdy nenavštívím.

Neuvidím ho na vlastní oči.

To by se totiž rovnalo odchodu do penze, a pochybuji, že vůdce Fíur du Ath má v úmyslu dobrovolně mě propustit ze svých služeb, místo aby mě pověřoval dalšími misemi, které s radostí přijmu. Zvláště pokud jde o mise jako je tato, která mi přinese uspokojení, jakkoli chvilkové může být. Jako bych právě z tohoto krásného světa, který bych tak moc měla ráda, smyla jednu z mnoha skvrn.

Krom toho si nejsem jistá, jestli je pro mě důchod to pravé. Přinejmenším takový, jenž by končil jednosměrnou cestou do Rozkvětu. Myslím, že by mě brzy začaly svrbět prsty.

Na světě je až příliš špíny, kterou musím uklidit.

Vykročím na jeden z rozvrzaných mostů, které propojují obě poloviny zdi – město pode mnou je stále ponořené do ticha. Jsem na třiatřicátém patře, a tenhle most patří mezi ty nejvyšší, které skoro nikdo jiný nevyužívá, a i proto je pokrytý vrstvou sněhu, jenž mi vrže pod botami.

Dorazím do půli mostu a položím se na záda – blíž k oblakům se už dostat nemůžu – a nechám chlad, aby mi nasákl do šatů. Do masa a kostí.

Tak hluboko, jak to jen jde.

Zavřu oči.

Těžké vločky sněhu mi dopadají na tvář a rozevřené dlaně, soustředím se na místo, kde každá z nich přistane, pozvolna si uvolňuji svaly a zbavuji se napětí, které jsem během dnešního dřímotu nasbírala.

Představuji si, že jsem drak s rozepjatými křídly; proplétám se a prolétám nadýchanými růžovými mraky, tak vysoko nad světem, že slyším jen tep svého srdce a tlukot vlastních křídel. Necítím nic, vyjma mocné síly svého těla. Síly, kterou nic neomezuje.

Jsem svobodná.

Tělo mi ovládne chladný klid, jako číhající šelma. Protřepu si prsty na nohou i na rukou a zvolna se vrátím do skutečného světa.

Otevřu oči a mezerou v oblacích spatřím měsíc vzniklý ze zesnulého Chrliče lávy, který visí nad městem. Jde možná o vůbec největší měsíc, který jsem kdy viděla – je stočený do pevně sevřené koule, hlavu má zastrčenou pod křídlem a zkamenělé peří se mu leskne odstíny fialové, růžové a modré.

Dívám se na něj a vzpomenu si, že Finta zmiňovala, že ví, jak drak zemřel – a že to je smutný příběh. Na podrobnosti jsem se neptala, dokonce jsem rovnou raději vykráčela z jejího obchodu, aniž bych se ohlédla.

Smutek je jako kamení, které se ve vás střádá a omezuje vás v pohybu. Nevědomost je na něj jediným lékem, a hodlám jej užívat až do smrti.

Třeba se mu jen zdálo, že by se tam umíralo krásně.

Pobaveně si odfrknu.

Kus železa velikosti sevřené pěsti