Přeložila Anežka Dudková

Překlad vznikl s laskavým přispěním Ministerstva kultury ČR.

THE SAFEKEEP

Copyright © 2024 by Yael van der Wouden

Translation © Anežka Dudková, 2025

ISBN 978-80-207-2287-4

Panu Nijstadovi, jak jsem slíbila

Část I

Nizozemsko, 1961

1

Isabel našla pod kořeny uschlé tykve porcelánový střep. Jaro s sebou přineslo náhlé mrazíky, týden padal mokrý sníh a teď – počátkem léta – se zeleninová zahrádka scvrkávala do sebe. Fazole, ředkve, květák: hnědly a hnily. Isabel na sobě měla rukavice a na hlavě uvázaný klobouk a vkleče odstraňovala všechno odumřelé. Střep jí projel rukavicí, propíchl do ní dírku.

Nezranila se, netekla jí krev. Sundala si rukavici a napjala kůži na dlani, jestli nenajde ranku. Žádnou však neviděla, zůstalo jen bodnutí bolesti, jež rychle pominulo.

Doma střep omyla a podržela ho v mokrých rukou. Modré kvítky podél dvoucentimetrového okraje, náznak zaječí nohy v místě, kde se porcelán odštípl. Býval to talíř, součást jídelního servisu, matčina nejoblíbenějšího: slavnostní porcelán, na svátky, pro hosty. Dokud byla matka naživu, servis měla uložený ve skleněné vitríně v jídelně a nikdo se ho nesměl ani dotknout. Umřela už před lety, a talíře stále zůstávaly za zavřenými dvířky. Nikdo je nepoužíval, při těch vzácných příležitostech, kdy její bratři přijeli na návštěvu, Isabel pokaždé prostřela obyčejné talíře a Hendrik se pokaždé do vitríny dobýval se slovy: „No tak, Iso, k čemu to je, mít parádní talíře, když na ně nemůžeš ani sáhnout?“ A Isabel odpovídala: „Na ty se nesahá. Máš je mít pěkně uklizené.“

Pro ten střep neměla vysvětlení, netušila, kde se vzal ani proč tam byl zahrabaný. Žádný z matčiných talířů se nikdy neztratil. Isabel to věděla, ale stejně to šla zkontrolovat. Servis tam stál jako vždycky: komínky mělkých a hlubokých talířů, konvička na mléko. Každý měl uprostřed obrázek – tři zajíce honící se v kruhu.

Nazítří jela vlakem do Haagu a střep si vzala s sebou, zabalený do hnědého papíru. Když dorazila k restauraci, Hendrikovo auto už tam stálo zaparkované a její bratr seděl za volantem, okénka měl stažená a kouřil. Palcem si mnul oko a vypadalo to, jako by se o něčem sám se sebou dohadoval a nemohl dospět ke shodě. Vlasy měl trochu delší, než by se jí bylo líbilo. Sklonila se a řekla: „Ahoj,“ a on sebou trhl, uhodil se do lokte a vyjekl: „Ježišmarjá, Iso.“

Sedla si na místo spolujezdce a kabelku si položila do klína. Hendrik vyfoukl kouř, naklonil se k ní a třikrát ji políbil – jednou na každou tvář a do třetice všeho dobrého.

„Jsi tu brzy,“ poznamenala.

On opáčil: „Pěknej klobouk.“

Zvedla k němu ruku. „Ano.“ Než se vypravila z domu, byla z něj trochu nervózní. Většinou takhle velké klobouky nenosila. A měl zářivě zelenou stuhu. „Tak jak se máš?“

„Ale, znáš to.“ Odklepl si z okýnka popel a opřel se. „Sebastian mluví o tom, že by se vrátil domů.“

Znovu si sáhla na klobouk, pak i na šíji. Vmáčkla si vlásenku hlouběji do účesu. Hendrik jí nedávno volal a něco v tom smyslu zmiňoval: Sebastianova matka má čím dál chatrnější zdraví a Sebastian ji chce navštívit. Sebastian chce, aby ho Hendrik doprovodil. Isabel nevěděla, co na to říct, tak neřekla nic. Úplně to přešla a místo toho ho informovala o stavu zahrady, o služce Neelke a svém podezření, že ji možná okrádá, o Johanových rušivých návštěvách, ze kterých byla pokaždé na rozpacích, a nedávných výdajích kolem auta. Po tom Hendrik rychle zavěsil.

„Myslím, že budu muset jet s ním,“ pokračoval, aniž se na ni podíval. „Nemůžu ho pustit samotnýho, nemůžu…“

„Tohle jsem našla,“ přerušila ho a vytáhla z kabelky balíček. Položila si ho do dlaně a rozmotala ho. „Byl zahrabaný na zahradě. Pod jednou tykví.“

Chvilku si ji zmateně měřil pohledem. Pak rychle zamrkal, nadechl se, střep si od ní vzal a začal si ho prohlížet. Otáčel ho v dlani. „To je z mámina talíře?“

„Že je to tak, viď?“

„Asi jo,“ potvrdil ostražitě a střep jí vrátil. Přes ulici kolem procházel pár, hádali se. Žena se pokusila ztišit hlas, ale muž začal naschvál mluvit ještě víc nahlas.

Isabel se zadrženým dechem pokračovala: „Myslím, že Neelke –“

„Isabel.“ Hendrik se k ní konečně otočil, stále držel cigaretu. Mezi nimi se vznášel kouř. „V celý provincii nezůstane jediná služka, jestli je všechny povyhazuješ kvůli nějakým smyšlenkám, že –“

„Smyšlenkám! Nebylo by to poprvé. Už mě okradli –“

„Jednou,“ namítl. „Stalo se to jednou a ta holka byla tak strašně mladá. No tak, Iso, copak tys nikdy nebyla mladá?“ Odvrátila se od něj a on se sklonil, aby zachytil její pohled. Nasadil žertovný tón. „A já taky? Kdysi dávno?“

O stáří se nedalo mluvit ani teď. Jí táhlo na třicet a on byl ještě mladší. Vlastně z nich byl nejmladší. Zase střep zabalila do papíru a vrátila ho do kabelky.

„A vůbec,“ pokračoval. „Mohl tam být zahrabanej celou věčnost. Třeba Louis kdysi jeden z těch talířů omylem rozbil, zpanikařil a –“

„Matka by si toho všimla,“ přerušila ho Isabel.

Hendrik ji nebral vážně. „No jo, ale kdo ví, jak to v tom domě chodilo předtím, než jsme se tam nastěhovali.“

„Jak to myslíš, předtím?“

„Než jsme se tam nastěhovali. Ten talíř mohl rozbít někdo jinej. Vždycky jich přece bylo jenom pět, ne? Co se stalo s tím šestým?“

„To jsou – Hendriku. To jsou matčiny talíře.“

„Ne, ne. V domě už byly…“ Neurčitě máchl rukou. „Porcelán. Židle.“

V době, kdy se přestěhovali na východ země, jí bylo jedenáct a Louisovi – nejstaršímu – třináct. Desetiletý Hendrik byl na svůj věk malý, takový melancholický hoch s propadlými tvářemi. Isabel by nenapadlo, že si toho bude z jejich prvních dní v domě pamatovat tolik. Většinou si povídali o tom, co bylo předtím: o dětství v Amsterodamu, o otci, než onemocněl, o prosincové vůni města, o vláčku na hraní, který jezdil pořád dokola.

Ale vlastně na tom něco bylo. Když se na to podívala ze zcela nové perspektivy – opravdu se nastěhovali do zařízeného domu, do zaplněného domu. Skoro všechno tam měli připravené: povlečení, květináče, vázy na parapetech.

„Ale to byl matčin…“ Isabel to nedořekla. Jejich matka ty zajíce milovala. Dům jich byl plný: zaječí figurky na parapetech, zajíci na kachličkách vzadu na krbu.

Hendrik dodal: „Dřív jsme mívali… Jé, vzpomínáš, v Amsterodamu jsme mívali talíře s modrýma zvonkama. Ne, já bych řekl, že tenhle servis patřil… tý ženský, se kterou se tenkrát oženil strejda Karel, ne? Nezařídila nám barák ona?“

„Strýček Karel přece nebyl ženatý,“ namítla Isabel.

„Ale ano, krátce. Taková vysoká ženská to byla. Měla znamínko na tváři. Při pozdravu vždycky zajódlovala.“

„Ne.“

„Chvíli tam s náma žila, než přijela máma. Vážně si na ni nepamatuješ?“ Žádnou ženu si nepamatovala. Nevzpomínala si na den, kdy přijeli, ani že by je tam někdo prováděl, říkal jim, kam jít, kde spát a proč už mají ustlané postele, proč už –

„Hlavně kvůli tomu nevyšiluj,“ varoval ji Hendrik. „Jasný, Iso? A tohle nedělej.“

Štípala se do hřbetu ruky. Přestala. Odkašlala si a potřetí se dotkla klobouku. „Třeba by to mohl vědět Louis.“

„Tak určitě,“ odtušil Hendrik, jako by ho představa, že by Louis mohl něco vědět, pobavila. „Přivede si s sebou holku, zmínil se ti?“

Louis si na tyhle večeře vodil holky skoro pokaždé. Naposledy se jen ve třech sešli čistě náhodou: slečna se na Louise vykašlala. Isabel si pomyslela, Ještě že tak, ale pak zjistila, že Louis toho vlastně (když nejsou ve společnosti víceméně cizích lidí) nemá svým sourozencům moc co říct. Byl to dlouhý a nepříjemný večer. Hendrik se zpil pod obraz, nejdřív hlasitě hulákal a pak ztichl jako pěna. Museli ho s Louisem odvézt domů: Hendrik se svalil na zadní sedadla Louisova auta a pak se u sebe před domem vyzvracel do škarpy. Sebastian se v županu vyklonil z okna a zavolal: Ježíši, co jste to s ním provedli, vy dva?

„Udělala jsem rezervaci pro tři,“ upozornila Hendrika. Tady šlo o princip, o to, že jí Louis už zase neřekl, že si přivede přítelkyni. Nezavolal jí. Nikdy jí nevolal.

„Já to vím.“

„Je to nevychovanost.“

„Hmm,“ souhlasil Hendrik.

„Je to ta stejná jako posledně? Ta se mi nelíbila. Měla moc tlustý krk.“

Tomu se Hendrik zasmál. Isa to nezamýšlela jako vtip. Řekl jí: „Ne. Přivede si nějakou novou,“ načež Isabel nesouhlasně mlaskla a Hendrik se upjatě usmál. „Tentokrát se nechal slyšet, že prý je to jeho životní láska.“

„Vážně.“

„Vážně.“ Cigareta dokouřená. Lidé proudili do restaurace a zase ven, doprovázel je číšník v zapnutém obleku. Hendrik řekl: „Půjdeme?“

„Ještě nedorazil.“

„Já vím.“ Hendrik vytáhl okýnko. „Ale půjdeme?“

Tak šli. Louis se ukázal až za další půlhodinu a Hendrik mezitím vykouřil ještě tři cigarety, vypil dvě piva, chvíli jen tak plácal a pak znovu začal o tom, jestli má, nebo nemá doprovodit Sebastiana do Paříže za nemocnou matkou. Zdrželi by se tam na neurčito. Lékaři si nedělali příliš velké naděje. Říkal to a celou dobu si Isabel prohlížel, jako by moc dobře věděl, že ona tohle poslouchat nechce, ale jako by si přesto přál, aby mu řekla, že buď má, nebo nemá jet, aby mu svým způsobem dala požehnání. To Isabel nemohla. Isabel řekla: „Musíš se zařídit podle sebe.“ Objednala si sklenku vody. Napila se.

Hendrik pokračoval: „A zvládla bys to? Kdybych na nějakou dobu odjel?“

„Takhle si myslíš, že žiju? Se zatajeným dechem čekám, až zase přijedeš na návštěvu?“

„Isabel.“

„Teď tu taky nejsi. Nebydlíš doma, tak si klidně můžeš odjet do Paříže, co na tom. To už si klidně můžeš…“ Isabel chtěla říct víc, ale zarazila se. V Paříži nikdy nebyla. Věděla, že je to daleko. Věděla, že když onemocněla jejich matka, Hendrikovi by bývalo stačilo sednout na vlak a přijet, ale dělal to jen zřídka.

Hendrik se dotkl její paže. „To je fuk,“ řekl. Pak zavedl řeč jinam, nasadil veselý tón: „Teď to nebudeme řešit, no tak mi třeba pověz, co je novýho, něco vzrušujícího. Pověz mi třeba, jak se má ten tvůj chlap, Iso, jo, přesně to mi pověz.“

To ji vyvedlo z míry. „Můj – cože?“

„Ále, vždyť víš. Starej brach odvedle, Johan.“

Příšerně v ní hrklo – jako by ji přistihl při něčem trapném: jak vystavuje na odiv příliš mnoho holé kůže, jak někomu skáče do řeči. Nevšímala si toho, jak ji dole na krku polévá horko, a odpověděla jen: „Johan tedy rozhodně není můj…“

Hendrik zatěkal pohledem a zaostřil na vchod: dorazil Louis. Zrovna něco stroze vysvětloval vrchnímu, příliš se nakláněl přes pultík a důrazně gestikuloval. Jeho nová slečna stála trochu stranou, tvářila se zahanbeně a nervózně, v obličeji trochu roztřesený, křečovitý úsměv. Měla nepřirozeně odbarvené mikádo a špatně ušité šaty – živůtek byl příliš přiléhavý a lemy nepořádně zapošité. Příšerně se červenala. Byla krásná přesně tak, jak si to muži přejí.

„Proboha,“ ulevila si Isabel a Hendrik si odfrkl. Zrovna v tu chvíli Louis vzhlédl a pokývnutím k nim odkázal vrchního. Hendrik přátelsky zamával. Oba se vydali i se čtvrtou židlí v závěsu k nim a Louis na úvod spustil: „Tvrdili, že nemají dost židlí, no věřili byste tomu, jak –“

„Udělala jsem rezervaci pro tři,“ ozvala se Isabel. Louis se rozmrzele posadil, uhladil si smoking a dívka rozpačitě zůstala stát – došlo na neohrabaný taneček s číšníkem, který jí přinesl židli: on jí chtěl židli přistrčit, ona to nepochopila a šmátrala po ní.

„Je to restaurace,“ bránil se Louis. „Měli by mít náhradní židle.“

„Ahoj, Louisi, vítej,“ pozdravil ho Hendrik. Chvíli všichni seděli bez hnutí. Pak ze sebe Louis místo odpovědi vypravil zvuk, krátké, frustrované zamručení, a zase vstal: naklonil se k Isabel, políbil ji, potřásl Hendrikovi rukou. Táhla z něj kolínská. Vlasy si uhladil dozadu. Kravatu měl pevně uvázanou kolem ohryzku.

„Ahoj. Tohle je Eva,“ řekl.

Dívka vstala, aby jim potřásla rukou. Hrudníkem převrhla květinové aranžmá, vyjekla „jejda“ a pokusila se ho narovnat, pak si zase sedla a omylem přitom trhla ubrusem. Všechny příbory zařinčely.

Hendrik prohlásil: „Moc mě těší.“

„No já vás oba taky moc ráda poznávám. Tolik jsem toho o vás slyšela a pořád Louisovi povídám, jak moc vás chci poznat, viď, Louisi? Neříkala jsem snad, jak moc chci –“

„Říkala,“ potvrdil Louis. Prohlížel si jídelní lístek.

„A vy dva už se znáte jak dlou…“ začal Hendrik a Eva ho okamžitě zase přerušila: „No jo, jenom chvilku, ale připadá mi to jako celá věčnost, viď, Louisi? Pořád to říkám, pořád říkám, že je to teprve pár měsíců, ale jsem si jistá, že jsme se museli znát už v minulým životě, protože jsem si jistá, že jsme –“

„Objednáme si?“ zeptala se Isabel a mávnutím přivolala procházejícího číšníka. Louis je nechal čekat. Nebyla zvyklá jíst tak pozdě, měla hlad a o to byla podrážděnější.

Eva se zarazila v půli slova, ale úsměv jí z tváře nezmizel. Jenom ještě víc zrudla. „Ale stejně,“ řekla a pak zmlkla, aniž dokončila myšlenku. Když byla na řadě s objednáváním, celá nervózní přiznala, že o půlce věcí na menu nikdy ani neslyšela, pak se naklonila k Louisovi a řekla: „No tak ale objednej ty, miláčku. Ty se v tom stejně vyznáš nejlíp.“

Rozhodli se pro hřebenatky. Když jim je přinesli, Eva se zeptala, co jsou vlastně hřebenatky zač, a Louis se jí chystal odpovědět, když mu do toho Hendrik skočil a vybídl ji: „No tak hádej.“

Eva vypadala zaskočeně, pak si ale tiše tipla: nějaká brambora?

Chvíli všichni mlčeli a pak sebou Hendrik škubl, jako by ho někdo pod stolem nakopl. Opřel se lokty o stůl a zeptal se Evy, co že to dělá – jestli studuje, nebo pracuje, nebo si celé dny spokojeně lenoší –, a Eva z toho nanovo zčervenala a s odpovědí si dala na čas: odložila příbor, utřela si ruce do ubrousku a dopila skleničku. Byla to její druhá, všimla si Isabel, nebo třetí. „Ehm,“ odkašlala si Eva. A: „Ehm, víte…“ Pak se z ní vyřinulo: „No ale musíme mluvit o práci? Strašná nuda.“

Isabel odvrátila zrak, zadívala se z okna. Odrážel se v něm výjev z restaurace, vracel se jim v utlumených stínech. Pronesla: „Nevypadáš jako někdo, kdo si může dovolit považovat práci za nudu.“

Louis ji bodl jménem jako dýkou: „Isabel.“

Isabel mu pohlédla do očí a neomluvila se.

Louis řekl: „Eva je jen skromná. Viď?“ Nečekal na její reakci a odpověděl za ni: „Eva pracovala jako písařka u van Dongena. Přestala nedávno, když jí, ehm, jedna… ehm –“

„Teta,“ doplnila Eva.

„Teta, přesně, no zkrátka jí teta odkázala nějaké peníze –“

„Tak,“ vydechla Eva.

„Takže tady ta chytrá slečna je celkem soběstačná, Isabel. Vůbec nechci vědět, cos naznačovala.“

Isabel se nabroušeně odmlčela. Rozhovor pokračoval – ustával a zadrhával se. Hendrik napětí ještě stupňoval a nic netušící Evu si dobíral. Louis si toho očividně všiml, pak to ale nechal být: kdykoliv ho něco dopálilo, obrátil se k Evě a okamžitě zjihl, zaleskly se mu oči a povolila ústa. Isabel si pomyslela, že s tímhle výrazem vypadá jako hlupák. I před lety na matčin pohřeb si Louis přivedl holku. Teď ji měli na všech fotkách a nikdo už si nevzpomínal, jak se jmenovala. Dokonce ani Louis, když se ho na to Isabel tenkrát jednou zeptala. Zařazovala tehdy fotky do alba.

Před odchodem z restaurace se Isabel omluvila, že si musí odskočit. Vína moc nevypila – mívala po něm těžkou hlavu a protivnou náladu –, ale i ta troška na ní v tom dusném večeru ulpěla jako horečka. Namočila papírovou utěrku a přitiskla si ji na krk.

Tehdy vstoupila Eva. Isabel utěrku hodila do koše. Eva nezašla do žádné kabinky: nemotorně se opřela o umyvadlo. Byla opilejší než Isabel. Křivě zapošitý lem šatů byl teď ještě patrnější. V tomhle světle se jí ve žloutkově svítivých vlasech sbíraly zářivé odlesky. Isabel si pomyslela, že ten peroxid div necítí.

„Dneska to bylo krásný,“ nadhodila Eva.

„Hmm,“ zamručela Isabel a umyla si ruce.

„Fakt jsem vás chtěla poznat, víš? Hlavně tebe. Louis mi toho tolik vyprávěl. Bydlíš ve starým rodinným sídle, viď? V tom domě, kde jste vy tři vyrost…“

„Já tě sem dneska nezvala.“

Přerušila Evu v půli slova, takže se dívce ještě chvíli pohybovaly rty. Pod linií límečku se jí leskl pot. Isabel v tu chvíli rozčílilo už jen to, že se na ni musí dívat. Rozčilovaly ji ty její stažené švy, tmavé odrosty, ta její zvýrazněná obočí. Taková potupa, napadlo ji, když je špatný výkon patrný takhle na první dobrou.

Pak se Eva zasmála. Krátce a stroze. „No teda!“ řekla. „Ty si fakt nebereš servítky!“

Isabel si osušila ruce. „Nechci být nezdvořilá.“ Lež. „Ale brzy budeš pryč.“ Dala si záležet, aby to vyjádřila jasně: „Začneš ho nudit a já už o tobě nikdy neuslyším.“

Nemělo to kýžený efekt. „Hm,“ zamyslela se Eva. Naklonila hlavu. „To se ještě uvidí.“ Její hlas teď zněl jinak, už to nebyl ten, který každou větu doprovázel nervózním smíchem, ten, co se omlouval, no jejda, já jsem taková nešika, pardon, když zvrhla skleničku, když jí nůž na talíři zaskřípal moc nahlas.

Isabel na ni pohlédla a v jejím výrazu zachytila záblesk čehosi – snad nějakou trhlinu nebo něco, ale velmi rychle to zmizelo a hned vzápětí už Isabel nedokázala říct, jestli si to jen nepředstavovala. Jestli to tam vůbec bylo.

Isabel se vydala pryč. Eva zůstala bez hnutí na místě, sledovala ji na odchodu neochvějným pohledem. Dychtivým. Venku na ulici bylo vedro a vlhko zároveň, ve vzduchu visel mrholivý opar. Moře se dralo do ulic, voněly solí. Louis se zeptal: „Kde je Eva?“ A Isabel odvětila: „Copak ji teď mám na starosti?“

Hendrik ji vzal za rámě. Chytla se ho. Louis se na ně obořil: „Dneska jste to přehnali. Chovali jste se k ní strašně.“

„Ale prosím tebe,“ odtušil Hendrik.

Louis popošel o krok blíž a snažil se nezvyšovat hlas. „Co mám dělat, abyste se vy dva…“

V tu chvíli se znovu objevila Eva. Upravovala si klobouk. Byl velice červený. Rty už si zase obtáhla rtěnkou. Teď bylo nápadné, jak je ve srovnání s nimi malá: všichni tři byli vysocí a hubení. „O co jsem přišla?“ zeptala se už zase tím svým hlasem: vyšším než předtím, zpěvavým. Zřejmě se domnívala, že díky němu nepůsobí tak obhrouble. To sotva, pomyslela si Isabel. Ani náhodou.

Louis v její přítomnosti roztál a odvrátil se od nich. „O nic,“ řekl. „Co by se asi tak mohlo dít, když u toho nejsi ty?“

To se jí líbilo. Tvářičky jako broskvičky, opřela se o něj a začala ze sebe chrlit, že se snad ještě nemůžou rozloučit – to by přece nešlo! „Pojďte na skleničku, prosím, prosím, musíte přijít!“

„Kam – k Louisovi?“ zeptal se Hendrik. Louis si pronajímal strohý pokojík ve druhém patře činžáku poblíž svého pracoviště. Byt to byl starý a zanedbaný, ve sprše se držela plíseň a za spolubydlícího měl její bratr podezřelého mužíka, který nosil brýle s obroučkami a tvářil se zachmuřeně. Nájem za něj nicméně platila jeho strojírenská firma a Louis často jezdíval na služební cesty do zahraničí. Isabel se u něj nikdy nezdržela, vždycky ho tam jen vyzvedla nebo ho doprovodila domů.

„No byla to dost ponurá díra, co? Ale trochu jsem mu to tam vyzdobila, viď, miláčku? A teď to tam má moc krásný, no vážně byste se měli stavit, už jen abyste to viděli.“

„Tys to tam Louisovi vyzdobila.“ Hendrik to pronesl jako pointu nějakého vtipu. Eva si toho nevšimla, pouze nadšeně přitakala. Isabel se nikam nechtělo. Už takhle se ten večer dost protáhl. Přesně to taky řekla, odvolávala se na jízdní řády a na to, že už se stmívá, jenže pak se k ní Hendrik naklonil a broukl jí do ucha: No tak, copak nechceš vidět tu její výzdobu?

Bylo rozhodnuto: půjde se. Jen na skleničku, jednu jedinou. „No jistě, pochopitelně jen na jednu,“ přisvědčil Hendrik.

Vyrazili pěšky po hlavní třídě, nebylo to daleko. Louis bydlel poblíž. On a jeho přítelkyně neměli pro svůj pozdní příchod jediný důvod, ledaže nevyrazili z domu včas, a proč by to asi dělali? Isabel si rázem uvědomila nepříjemnou odpověď – před očima jí prolétl obraz postele. Toho, co lidé dělávají, když jsou spolu sami v ložnici. Doslova od toho odvrátila zrak: zadívala se na moře. V dálce se pod šedavou dekou rozlévalo světlo zapadajícího slunce. Moře doráželo na pobřeží, přivalilo se a zase stáhlo, a opět přivalilo.

Pak Eva zpomalila, srovnala s ní krok a že prý si potřebuje odpočinout od „kluků“ – jako by byly nějaké spiklenky. Isabel se zakabonila. Dorazili do Louisovy ulice. Tolik tam nefoukalo. Domy byly vyšší, měly zahrádky. Eva začala potichu švitořit, jako by si už nepamatovala, jak ji Isabel na záchodech zpražila. Vlastně neříkala nic podstatného, jen se vyjadřovala k zahradám a všechny výroky zakončovala otazníkem: Ale že ty begónie nádherně kvetou? A neměla by taky ráda vlastní zahradu? Navenek to působilo, že tu otázku pokládá Isabel, ale vlastně se neptala, protože si hned vzápětí roztržitě povzdechla: „No ale já bych v tom byla příšerná, viď? Mně by zahradničení nešlo, umořila bych všecko, co bych se pokusila vypěstovat, jsem si tím jistá.“

„Tak to si zahradu nepořizuj,“ odtušila Isabel. Eva stiskla rty do tenké čárky.

Jakmile vkročili k Louisovi, Hendrik sestře hrubě stiskl paži – dával najevo, co si myslí. Nahlas jenom zaskřehotal: „No ne, to je krása!“

Naprostý nevkus. Eva ze stropu pověsila červenou průsvitnou látku, splývala přes postel jako nebesa, ale přetékala i do zbytku místnosti: přes prádelník, přes křeslo. Na podlaze leželo příliš mnoho koberečků, jeden přes druhý. Na stěny rozmístila několik mazanic zobrazujících abstraktní tváře.

„No nejsou krásný?“ ujišťovala se. „Namaloval je jeden můj kamarád. Podle mě je neobjevenej génius, co říkáte?“

„Ach,“ vydechl Hendrik, nadšeně pokýval hlavou a sevřel Isabel ještě pevněji. „To každopádně. Každopádně.“

Vlastně si neměli kam sednout. Louis se uvelebil v křesle. Hendrik s Isabel usedli na krajíček postele. Eva si z kuchyně donesla stoličku a pak přinesla pití, už rozlité do různorodých skleniček. Nějakou dobu tam seděli a ticho se nepříjemně táhlo. Eva už se zase zuřivě červenala. Louis listoval knihou, kterou sebral vedle křesla. Pak Eva vyhrkla: „Hudba!“ a došla pro desku. Nejdřív ji pustila příliš nahlas, takže se musela vrátit a trochu to ztlumit. Jakmile se opět usadila, vytasila se s…

„Louis říkal, že jste prý všichni tři vyrostli v –“

„Ty tady teď bydlíš?“ přerušil ji Hendrik a rozhlédl se kolem sebe. „Tady v tomhle pokoji? S Louisem?“

„No já,“ začala, ale Louis to dořekl za ni: „Něco si hledáme.“ A Hendrik se zeptal: „Spolu?“ Louis odtušil: „A co jako, že spolu? Že mi zrovna ty budeš…“

Hendrik odsekl: „Jak jako, ‚zrovna já‘?“

„Ne tak nahlas,“ napomenula je Isabel s pohledem na zeď a Louis se rozdurdil: „Maurice není doma, Iso, takže ti nemusí být trapně,“ a protože Isabel na tu poznámku nehodlala reagovat, ale nějak mu to vrátit chtěla, prohlásila: „Já toho chlapa nesnesu,“ a tehdy jí do řeči skočila Eva s tím svým: „Jako fakt?“

Všichni se na ni zadívali. Isabel kývla: „Ano.“

„Aha? A proč?“

„Prostě ho nesnesu.“ Isabel normálně nemusela vysvětlovat, proč se jí něco zamlouvá nebo nezamlouvá. Vlastně nemusela vysvětlovat skoro nic, většinu času prostě trávila doma, chodila po nákupech a jednou za týden si volala s Hendrikem. Tak kdo by se jí vyptával? Teď odpověděla: „Chová se – podezřele.“

Evě se v upřených očích něco mihlo. Už zase ten záblesk. Trochu se narovnala, jen trošičku. Pak se zeptala: „V jakým smyslu?“

„Prostě se tak ochomýtá.“ Jednou Isabel čekala na Louise v předsíni a Maurice tam s ní celou dobu postával: upíral oči přímo na zeď těsně nad jejím ramenem.

„Ochomýtá?!“ zopakovala Eva, jako by to slovo nikdy předtím neslyšela.

„Komu sejde na nějakým Mauriceovi,“ ozval se Louis, hlasitěji než ony, a Isabel zamrkala. Nadechla se a odvrátila zrak. I ona se trochu narovnala. Eva šla ještě jednou poštelovat gramofon. Už se nečervenala. Její zátylek vypadal v kontrastu s odbarvenými vlasy nahnědle.

Když se Hendrik a Isabel zvedli k odchodu, zase už byla hloupoučká a jako cukrkandl: stála u dveří, celá drobná se opírala o Louise, ruku kolem jeho pasu, a mávala a mávala. Pořád opakovala: „Báječný! Úplně báječný! Tak zase brzo na viděnou!“

Když se předtím k Isabel nakláněla na rozloučenou, na chvíli se jí chytila v pase, aby našla ztracenou rovnováhu. Stiskla ji, rychle, ale neomylně. Isabel tíhu jejího doteku cítila ještě venku na ulici – sama si na to místo přimáčkla ruku. Hendrikovi řekla: „Nelíbí se mi.“

Hendrik se z plna hrdla zasmál. „Vážně? To bych vůbec nepoznal.“

„Ne, totiž,“ začala a pak si přerovnala myšlenky. „Ne, totiž, myslím – je na ní něco… podle mě není –“

„Proboha, ty závěsy,“ vydechl Hendrik s cigaretou v puse. Pokoušel se ji zapálit, od vody ale foukalo. Už se úplně setmělo. Pod nimi na pláži šumělo moře. „Myslel jsem, že se rozbrečím, panebože, a Louis jí to jen tak – ty koberečky! Neuvěřitelný. Na tohle ho nikdy nenechám zapomenout, nikdy mu to nepřestanu –“

„Počkej,“ přerušila ho Isabel, ale vyslovila to příliš potichu, takže to slovo odvál vítr. Hendrik nic neslyšel. Dál si vedl svou, připomínal to či ono: Když udělala…! A viděla Isabel, jak…?

Isabel si vzpomněla, jak Eva vykulila oči, když se zeptala: Jako fakt? Jak se jí rozšířilo chřípí. Jak narovnala záda. Jak ji na rozloučenou stiskla v pase. Jak se Louis uvolnil, když se ho Eva dotkla. Hlavně kvůli tomu nevyšiluj, nabádal ji Hendrik na začátku večera. Tohle jí říkal při každém setkání minimálně jednou. Opakoval to i do telefonu a v dopisech: že nemá vyšilovat kvůli penězům, nemá vyšilovat kvůli tomu, jak služka myje okna, nemá vyšilovat ohledně Johana a jeho úmyslů, toho, jak se na ni dívá, jak se jí dotýká v pase – s roztaženými prsty.

Isabel si zabodla nehty do hřbetu ruky. Hendrik si toho v půlce věty všiml, ruku jí odtáhl a místo toho ji sevřel v dlani. Zvolnil, zavrávoral. Blížili se k jeho autu.

„Odvezu tě,“ navrhla.

„Nééé.“ Položil jí hlavu na rameno. „Nic mi není.“

„Odvezu tě.“

„Iso,“ zabručel. „Vždyť musíš na vlak! Ujede ti to!“

„Pojedu na nádraží tramvají.“

„Ségra,“ oslovil ji a snažil se ji obejmout, vzít za lokty. Neměla tyhle doteky ráda, omezovaly ji a on to věděl, takhle ji sevřel zcela úmyslně: příliš tíživě, příliš pevně. Opile. „Ach, sestro, sestřičko moje milá!“ Pokusila se mu vymanit. Ještě jednou se zasmál a pustil ji.

Odvezla ho domů. Zkoušel ji přemluvit, ať ho doprovodí nahoru, ať pozdraví Sebastiana, dá si ještě jednu poslední skleničku na dobrou noc. Sebastiana neviděla už celé věky. Tohle pronesl se skelným pohledem, potichu, vážně. Zápěstí jí svíral pevně. Nahoře se svítilo: Sebastian na něj čekal.

Řekla, že pojede domů. Hendrik začal přikyvovat a cenil u toho zuby v pokusu o úsměv. Slíbil, že zavolá. Slíbil, že se u ní někdy v průběhu léta i se Sebasem zastaví, možná před odjezdem do Paříže, a pár dní by tam pobyli. Zajdou si zaplavat. Vypraví se někam na výlet. Sebastiana neviděla už celé věky, zopakoval ještě jednou.

Ve vlaku do Zwolle Isabel znovu vytáhla střep a rozbalila ho. Prohlížela si svůj nález. Tenký porcelán. Modrá, bílá, modrá. Světla ve vlaku při každém drncnutí zablikala. Doma ji všechno s úlevou vítalo. Tak tady jsi, ozývalo se z kuchyně, kde zůstalo útěšně rozsvíceno. Čekal jsem, až dorazíš domů, zarachotil v zámku klíč. V chodbě se držel chlad, ale nahoře jí Neelke nechala v krbu dohořet pár uhlíků. Isabel si dřepla na bobek a natáhla ruce k teplu.

Zkoušela si vybavit svou první noc v tomhle domě, když byla malá a vyděšená a v dálce se ze tmy ozývalo kvílení sirén. Zkoušela si vzpomenout na všechno vybavení – na všechny věci, všechny tvary, všechny vázy a obrazy a výšivky na okrajích všech povlečení. Nevybavila si nic. Vybavila si tlumené zaťukání a Hendrikovu studenou nožičku pod peřinou a pocit, jako by měla v krku pěst.

Přes chodbu se zabouchlo okno. Isabel sebou trhla a rozběhla se za tím zvukem. Přicházel z matčiny bývalé ložnice – přes den tam větrala. Nechala okno dokořán. Nic se nedělo, nic se nerozbilo, jen na nočním stolku spadl rámeček s fotkou.

Pořídili ji první léto po válce. Její matka, hubeňoučká a v dlouhé sukni, seděla na lavičce v zahradě a za ní se hrdě vypínaly dvě jedle. Seděla způsobně a dívala se přímo do objektivu.

Isabel fotku vrátila na místo a narovnala ji.

2

Nedělní dopoledne strávila v kostele, pach lakovaného dřeva a zatuchlých závěsů. V pondělí dopoledne pořádně pražilo slunce, přívětivě, a Isabel se pustila do práce na zahradě. Šeříky potřebovaly prostříhat a růže podvázat a Isabel se hrabala v zemi, jestli nenajde další ostré předměty. Nic než hlína. V pondělí odpoledne se vydala k právníkovi pro apanáž, v úterý měla schůzku s čalouníkem kvůli křeslu, ve středu obstarala nákupy, které nechtěla svěřit Neelke, a ve čtvrtek zašla na čaj k van den Bergovým, protože přijel Johan – a pokud se za ním Isabel zastavila sama, odpustil si návštěvu u ní a jí se to takhle zamlouvalo: zaparkovat před domem jeho matky, způsobně pozdravit, nechat se pozvat na kávu před večeří. Kdyby to neudělala, Johan by to vzal do vlastních rukou. Bez pozvání by se objevil na zápraží, nakráčel by s těma svýma dychtivýma očima dovnitř, postával by v obýváku, na všechno sahal a vyptával se jí, jak jde život. Mezi dveřmi by se o ni otíral.

V takových chvílích nevěděla, jak zareagovat. Vždycky se jí z toho točila hlava a dělalo se jí nevolno, všechno najednou, jenže od Hendrika věděla, že je akorát nervózní a všechno je to naprosto normální. Když Isabel seděla u stolu v domě jeho matky, Johan pod stolem, pod oponou ubrusu, nešmátral tou svou horkou prackou po její ruce. Nechával ji položenou na jejím koleni, zatímco jeho matka vykládala, no jestlipak Isabel slyšela, co se přihodilo Huijersovým? Přistihli svou pravidelnou pomocnici při krádeži, věci se jim ztrácely už nějakou dobu, ale „to víš, jen takový maličkosti, lžíce, talíř, no a pak se jednou ráno paní Huijersová vzbudí a kam se poděl její nejlepší náhrdelník? Ale nakonec tu holku přistihli. Na odchodu jí vysypali kabelku. A co myslíš? Vypadlo z ní celý šuple stříbra: nože a vidličky a –“

Johan posunul ruku po stehně výš. Látka šatů se vyhrnula a sklouzla. Isabel se omluvila, že si potřebuje odskočit. Bydleli na bývalém statku a pořád tam byla cítit sláma. Johanova matka na pozemku nic nepěstovala, ale za domem jí rostly nádherné růže. Isabel si upravila šaty a povytáhla si punčochy. Ke stolu se vrátila se zklidněným dechem a jistýma rukama.

Zůstala na večeři a pak se zkazilo počasí: rychle se sbíhající mračna, vítr, u kraje pastviny se povážlivě nakláněl mladý stromek. Isabel prohlásila, že se musí vrátit domů, než se to spustí. Johanova matka nesouhlasila, bála se, naléhala, že má Isabel ještě zůstat, nebo dokonce přespat – pokojů tam měli habaděj. Johan dychtivě souhlasil. Olízl si spodní ret.

Isabel odtušila, že už opravdu musí jít.

Rozpršelo se, když byla v autě. Stěrače kmitaly přes čelní sklo, a stejně skoro neviděla na cestu před sebou. Do auta jí vrážely nejrůznější věci, které rozfoukala bouřka. Silnice byla rozblácená a kola občas podklouzla, ale Isabel to domů neměla daleko. Mezi stromy na horizontu se naprosto setmělo.

Před domem stálo na štěrkové příjezdové cestě Louisovo auto. V obýváku se svítilo. Isabel našla v palubní přihrádce noviny a schovala se pod nimi. Běžela, ale než se dostala dovnitř, byla zoufale promočená. Na věšáku dva kabáty, jeden z nich Louisův. Z háčku visel zářivě červený klobouk.

„Louisi!“ zavolala Isabel do domu. Na schodišti tma, v chodbě tma. Jediný proužek světla vycházel zpod zavřených dveří – přes obývací pokoj a jídelnu. Seděli za matčiným stolem, Eva držela sklenku portského, Louis rozmáchle ukazoval na obrazy nejrůznějších starých příbuzných – dělal si z nich legraci. Eva se tomu smála.

Isabel pořád držela mokré noviny. Kapala z ní voda. Řekla: „Louisi.“ V tu ránu si jí oba všimli, nastala krátká pauza – Evin smích utichl, Louisova ruka se zastavila uprostřed pohybu – a vzápětí už se Louis zvedl, vydal se k ní a prohlásil:

„Báječný, už jsi zpátky, skvělý, čekali jsme, totiž –“

„Co to děláte?“ zeptala se Isabel, čímž myslela: Proč jste tady?

Louis se přestal tvářit tak rozjařeně. Opřel se o židli. Vypadalo to, jako by doufal, že ji zastihne v lepším rozmaru, a teď musel přehodnotit postup. Louis sem jezdil jen dvakrát do roka: o Velikonocích a matce na hrob, na výročí její smrti. Hřbitov se nacházel na okraji Zwolle, dvacet minut autem odsud.

Jejich matka zemřela v listopadu. Teď byl konec května.

Ozvala se Eva: „Máš to tady moc pěkný, Isabel.“ Na zubech měla skvrny od portského. Krepaté odbarvené vlasy jí klouzaly z vlásenek. Dneska měla na sobě jiné šaty, ale úplně stejně špatně ušité. Vypadaly, jako by si je snad spíchla z nějaké deky. Isabel ji chtěla dostat z domu.

„Jde o to,“ začal Louis a pak mu do toho Eva skočila s „miláčku, neměla bych…“, jenže Louis ji jediným gestem umlčel a řekl: „Ne, ne, jenom –“

„O čem to mluvíte?“ Isabel se dívala z jednoho na druhého. Do oken hlasitě bubnoval déšť. Louis ji vzal za loket, pokusil se ji nasměrovat do kuchyně, ale Isabel se odtáhla, nespouštěla oči z Evy a řekla: „Nech – prostě mi řekni, co se…“

„Prosím tě,“ naléhal Louis a kývl na kuchyňské dveře. „Chviličku, Isabel, jenom…“

Šla, ale ani napodruhé mu nedovolila, aby se jí dotkl. Déšť ji rychle začal studit, oblečení měla nacucané vodou a Louis s tou holkou nikde nezatopili. V kuchyni byla větší zima než ve zbytku domu. Scházelo se do ní po dvou schůdcích a měla vyšší strop, aby se tam dala pověsit zvěřina. Teď už ten závěs nepoužívali, byl ale stále připravený, kovové háčky a série lan a pák.

Stál tam starý kulatý stůl a nad krbovou římsou visel obraz jejich domu. Isabel odhodila mokré noviny a šla si ke dřezu vyždímat cop. Louis za nimi potichu zavřel dveře.

„Musím teď na nějakou dobu odjet, Isabel,“ takhle začal, ještě než sundal ruku z kliky. „Na tu konferenci v Brightonu měl dohlídnout Nelis, jenže jeho žena zrovna porodila, tak nás požádal, jestli to někdo nemůže vzít za něj, a je to – je to příležitost, víš, docela velká, nevím, jak dlouho, než se zase něco takovýho může –“

„Fajn,“ přerušila ho. Omáčka ji nezajímala. „Proč jsi tady?“

„Eva,“ vysvětlil ještě tlumenějším hlasem. Pokoušel se šeptat.

Isabel se opřela o dřez. „Ne,“ řekla.

„Nemůže celou tu dobu zůstat sama u mě v pokoji, no ne? Bydlet s Mauricem? A –“

„Ať je s přáteli. S vlastní rodinou.“

„Nikoho nemá.“

„Žádné přátele?“ Isabel to řekla tak, jak to myslela: že Eva vypadá na někoho, kdo má přátel spoustu, a to je v Isabeliných očích přitěžující okolnost. K přátelství ona nikdy neměla důvěru.

„Žádnou rodinu,“ odtušil Louis. Pořád šeptal. Na rozdíl od Isabel.

„To není moje starost.“

„Bude to tak pár týdnů, maximálně měsíc, a stejně jsi tady úplně sama, Iso, na co potřebuješ tolik pokojů? Na co tolik prostoru? Proč by tady nemohla zůstat? A kdo ví, třeba ti to prospěje, no ne, výjimečně tady někoho mít a – aby ses –“

„Je to můj dům,“ zdůraznila, a jakmile to vyslovila, věděla, že udělala chybu, a Louis to věděl taky, skoro ji to nenechal doříct a přerušil ji: „Vážně, Isabel?“ Popošel k ní. „Je tvůj?“

Isabel se sevřelo srdce. Odvrátila zrak. Strýček Karel ten dům slíbil Louisovi, pokud by ho někdy chtěl. Nevysloveně se tím rozumělo: pokud by ho někdy chtěl pro svou vlastní rodinu. Isabel nikdy neměla důvod k obavám: Louis doteď nevypadal, že by rodinu postrádal, nikdy se nezdálo, že by po tom domě nějak toužil. Sám se od něj držel dost daleko. Isabel za ty roky dospěla k jistému závěru, a sice že jí tady její bratři dovolí zůstat. Strýček taky. Musí, vždyť kam jinam by šla? Nic jiného na světě neměla. Nic než tyhle čisté podlahy a úhledně ustlané postele. A stačilo jí to. Když si je bude smět nechat, postačí jí to.

Vytáhla se před ním do výšky. „Ale žiju tady já, Louisi, to já se o ten dům starám, uklízím tu a – takže si můžu, to já tady můžu…“ Neznělo to tak pevně, jak zamýšlela.

Louise to obměkčilo, posadil se ke stolu. „Poslouchej. Jde o to, že se jí vážně zamlouváš, Iso. Co jste se seznámily, skoro o tobě nepřestala mluvit. Udělalas na ni dojem, víš. To ona vlastně přišla s nápadem –“

„Aha, tak ona?“

„Nebuď taková.“ Ohlédl se ke dveřím a zase začal šeptat. „Ona se dost stydí, víš? Tak ji kvůli tomu neztrapňuj. Sama není ráda, že se octla v týhle situaci, že musí, že… že je tak odkázaná na –“

„Manipuluje tebou,“ skočila mu Isabel do řeči. Ani si to sama nepromyslela. Ta slova z ní vylétla a ona teď neměla na výběr a musela si za nimi stát.

„Prosím?“ zeptal se Louis a Isabel na něj vystartovala:

„Co je vlastně zač, Louisi? Co je zač, odkud pochází, znáš ji vůbec, jak dlouho už se znáte, jak víš, že je taková, za jakou se vydává, že se jenom nesnaží –“

„Ne tak nahlas!“ A pak: „Že se nesnaží o co?“ Celý vyjevený na ni zíral. Jenže jakmile ji přerušil, už nevěděla, jak tu myšlenku zakončit. Mělce oddechovala a on se na ni prostě díval. Ticho se táhlo. Pak řekl: „Už jsi tady sama moc dlouho. Už moc dlouho kolem sebe nemáš lidi.“

„Já ale nejsem sama.“

„Služka se nepočítá,“ namítl. „Nepočítá se, že se dvakrát týdně pozdravíš s pekařem.“

Cítila, jak rudne. Kdyby mu odpověděla, jen by se mu potvrdilo to, v jak příšerném světle ji vidí: že občas chodí na čaj k van den Bergovým. Občas si volá s Hendrikem. Maličkosti, zcela bezvýznamné pro někoho, kdo žije s ostatními – kdo chodí do práce, kdo chodí po barech, kdo má přítelkyně, které mu vyzdobí byt. Rozvěsí mu tam průsvitnou látku.

„Tak co teda?“ vyhrkla. „Mám si hrát na hotel pro každou holku, kterou si přitáhneš domů, jenom protože si myslíš, že potřebuju –“

„Pro každou holku ne,“ přerušil ji a dal na to slovo důraz, jako by to něco znamenalo. Isabel se na něj podívala a doufala, že to nerozvede. Přesto to udělal: „Líbí se mi, Iso. Dost. Myslím, že jsem…“

„Panebože,“ hlesla a odvrátila se, přitiskla si dlaň na čelo. Vířivé rýpání migrény. Na chvíli se odmlčeli. Pak Louis řekl:

„Nebude to na dlouho.“

„Na jak dlouho?“

„Hele, musím jet napřed, něco zařídit – to je jedno. Prostě tam chvíli pobudu, o to jde, pokud se mi povede dobře a budou po mně chtít, abych to jednání dotáhl. Oni – oni mi sakra hodně věří, Isabel. Povýšení by mohlo, mohlo by to znamenat –“

„Kdy,“ pronesla Isabel. „Kdy se vrátíš?“

Polkl. „V červenci.“

„Prvního.“

„Isabel.“

„Prvního.“

„První týden v červenci, tak nějak, jo.“

„Panebože,“ zopakovala Isabel. Měsíc. Dokonce ani Hendrik nikdy nejezdil na návštěvu na delší dobu než na pár dní.

Louis vstal a skřípavě židli přisunul ke stolu. Vítr se divoce dral do oken. Louis řekl: „Chovej se k ní mile.“

„Nebudu se k ní chovat vůbec nijak,“ odtušila Isabel, a když se na něj podívala, vypadal, že už jí má plné zuby. Že má plné zuby tohohle rozhovoru i její společnosti, a pak prostě odešel. Dneska tady přespí a ráno pojede, zamíří na pobřeží a večer už bude sedět na trajektu.

„Jen jsem ti chtěla poděkovat. Moc pro mě znamená, že tady můžu zůstat. Vážně, ani nevíš jak moc.“

Milá maminko,

Table of Contents

Část I

1

2

Část II

Část III