JIŘÍ BERAN

Zásahy mého života

Petra Vykydalová, Patrik Vacek

Copyright © Jiří Beran, Petra Vykydalová, Patrik Vacek, 2025

Photos © Barbora Reichová, Tomáš Kozáček, Matyáš Klápa, Ondřej Hnilica, Adam Mráček, Eliška Krátká, Matěj Nový, Léa Decroix, Alexandr Kliment, Petr Toman, Ondřej Vaněk, Kristýna Hadačová, Marie Anna Baráková, Markéta Navrátilová, Michaela Valášková, Petra Vykydalová, Patrik Vacek, archiv Martina Čapka, rodinný archiv Jiřího Berana, archiv ČOV, 2025

Seznam autorů fotografií – řazeno podle stran:

Barbora Reichová: 10, 15, 17, 20, 29, 31, 32, 38, 39, 80, 83, 89, 157, 272, 274; Tomáš Kozáček: 33, 191; Matyáš Klápa: 47; Ondřej Hnilica: 26, 79; Adam Mráček: 37, 230; Eliška Krátká: 81, 127, 145; Matěj Nový: 143; Alexandr Kliment: 35; Petr Toman: 186; Ondřej Vaněk: 267; Kristýna Hadačová: 6; Marie Anna Baráková (Česká televize): 8; Markéta Navrátilová: 247; Léa Decroix: 276; Michaela Valášková: 259, 263; Petra Vykydalová: 237; Patrik Vacek: 233, 240; archiv Martina Čapka: 162, 163, 166, 167; rodinný archiv Jiřího Berana: 53, 54, 56, 59, 60, 63, 73, 74, 76, 77, 97, 99, 100, 103, 105, 107, 109, 123, 129, 136, 147, 150, 158, 179, 180, 183, 184, 213, 225, 229, 239, 242, 251, 269

Úvodní fotografie © Barbora Reichová, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1277-7

O autorech

Petra Vykydalová

Produkční, která se své řemeslo naučila v České televizi, kde jejím mottem bylo: „Problémům se mají dávat úsměvná hesla.“ Po třinácti letech, kdy opustila brány Kavčích hor, přišla životní nabídka – připojit se do týmu generála Petra Pavla. Z původní spolupráce se postupně stala úspěšná kampaňová mise, kterou završila slovy: „Na shledanou, pane prezidente.“ Tahle zkušenost jí přinesla do života řadu dalších skvělých projektů, za které je Vesmírně vděčná.

Profesně ji s Patrikem Vackem spojil až rok 2024 a práce pro Český olympijský výbor. Na Olympijském festivalu u jezera Most společně vítali českého kordistu Jiřího Berana s bronzovou medailí na krku. Nyní se věnuje produkci na volné noze, svému muži Bóřovi, dceři Viki a věčnému štěněti Buřince.

Patrik Vacek

Dlouholetý sportovní novinář deníku Sport, Blesk a Aha! Pět let působil v tiskovém oddělení Českého olympijského výboru, kde se potkal i se šermířem Jiřím Beranem. Životní postoje a příběh českého kordisty ho zaujaly a společně s bývalou spolužačkou z Vyšší odborné školy publicistiky Petrou Vykydalovou se rozhodl o bronzovém olympijském medailistovi a držiteli Ceny fair play napsat knihu. Patrik Vacek je spoluautor oceňovaných knih Karel Novák: malíř sportu (2022), Zdeněk Němeček: Sochař pohybu (2023), Paříž 2024 a Jaromír Jágr – Velké loučení (2015). Nyní pracuje v České televizi na pozici specialista PR. Má dvě děti, Stellu a Eduarda.

Tak chutná bronz i Eiffelovka. Každá medaile byla ozdobena originálním kusem slavné francouzské věže.

Prolog

„Jsem pro každou špatnost.“

Přesně takhle reagoval Jiří Beran na jaře 2025, když jsme mu navrhli, že o něm napíšeme knihu. V jeho podání tahle věta ale zní spíš jako dobrý vtip než reálná hrozba. Jen těžko si totiž dokážete představit, že by někdy vyvedl něco špatného.

Držitel Hlavní ceny fair play Českého olympijského výboru, čestný a srdečný člověk se smyslem pro humor, který neúnavně objíždí naši republiku a motivuje děti ke sportu. Právě proto jsme věděli, že si jeho příběh zaslouží odvyprávět.

Rozhodli jsme se jít do hloubky. Tato kniha mapuje Jirkovu životní cestu plnou nejen řady úspěchů a radostných momentů, ale i překážek, ztrát a těžkých rozhodnutí. Poznáte ho nejen jako vrcholového sportovce, ale i jako syna, manžela, otce, bratra a přítele. Pomohly nám k tomu rozhovory s jeho nejbližšími i lidmi, kteří s ním sdíleli důležité životní okamžiky.

Jiří Beran je důkazem, že pokud jdete poctivě a odhodlaně za svým cílem, může se vám splnit, klidně i za minutu dvanáct. Vždyť svého největšího sportovního vítězství dosáhl až v úplně posledním zápase kariéry. Ve 42 letech, jako nejstarší člen české olympijské výpravy a nejstarší šermíř olympijského turnaje v Paříži, vybojoval s týmem kordistů senzační bronz.

Emotivní momenty z pařížské olympiády i dalších etap života vám přiblíží nejen výpovědi přímých aktérů, ale i výjimečné snímky od oceňované fotografky Barbory Reichové a dalších autorů. Uvidíte i nikdy nepublikované fotky z Jirkova rodinného archivu.

Kniha Jiří Beran: Zásahy mého života je rozdělena symbolicky do patnácti kapitol. Přesně tolik zásahů totiž potřebuje šermíř k vítězství na planši. A nyní si už můžete v klidu přečíst vyprávění o člověku, který hraje vždy fér. Nejen ve sportu, ale i v životě.

Olympijské hry Paříž 2024

Věříte v nadpřirozené a tajemné síly? Jestli ne, tak vězte, že se v téhle knize hned na několika stránkách nad jejich existencí zamyslíte. Díky vyprávění Jiřího Berana například poznáte v jedné z kapitol fyzioterapeutku, která by mohla mít na vizitce napsáno i „vědma“, či dokonce „čarodějka“. I díky její zásluze se čeští kordisté probojovali až na olympijské hry v Paříži. To, co předpověděla, totiž nemohla být pouhá náhoda, ale nepředbíhejme.

Je tady i další magický příběh, a to z Olšanských hřbitovů. Je 27. květen 2024. Do olympijských her zbývají necelé dva měsíce. Jiří Beran, proplétající se mezi časem a zapomenutými náhrobky, které navíc částečně zahalil plevel, přichází v šermířské výstroji uctít svého předchůdce Viléma Goppolda z Lobsdorfu, který na olympijských hrách v Londýně 1908 vybojoval poprvé pro Čechy v šermu dvě bronzové medaile. Ve stejný den navíc uplynulo 155 let od jeho narození.

Když Beran dorazil k hrobu a uviděl, v jakém je stavu, nasadil si šermířskou rukavici a vytrhával hustý plevel posetý velkými ostny. I přes nespočet píchnutí hrob úplně očistil. V šermířské výstroji s kordem v ruce a maskou v podpaží pak tiše uctil památku Goppolda a rozhodl se hrob adoptovat. Beranův dávný předchůdce se mu pak za jeho počínání v Paříži odměnil.

V epickém boji s domácími Francouzi o bronzové medaile chtěl český kordista udělat změnu, která by ho nastartovala k lepším výkonům. Sáhl do tašky po zašpiněné a od trnů proděravěné rukavici, se kterou čistil hrob. A nakonec přinesla jemu i celému týmu štěstí. Pár týdnů po návratu domů se pak shodou náhod dostal Jiří do blízkosti Olšanských hřbitovů, a tak šel svému taktéž bronzovému pradávnému kolegovi tiše poděkovat.

Jiří Beran před olympijskými hrami navštívil hrob svého předchůdce Viléma Goppolda z Lobsdorfu.

A pak je tady ještě další zvláštní shoda okolností, která jako by znovu připomněla, že některé věci se prostě mají stát. První rozhovor s Jirkou Beranem pro knihu totiž vznikal v pátek třináctého. Ten večer posloucháme záznam komentáře Martina Charváta ze sportovní redakce Českého rozhlasu k zápasu šermířů o bronz. Z Jirkova výrazu máme pocit, že je znovu přímo na planši. A my s ním. Je to ohromně silný okamžik našeho víkendového povídání na jeho chalupě v Malé Úpě. V místě, kde umí vypnout a toulat se hodiny po nádherné krajině.

Po odhlášce redaktora je Jirka dojatý, i po roce. Ta emoce zůstala stejná. To, co tehdy prožil on s celým týmem i my jako fanoušci, už nám nikdo nevezme. Zůstane to v srdci. Napořád.

Jirko, jaké to je, po roce poslouchat tento záznam? Byl jsi nejstarším členem olympijské výpravy a s týmem jste vybojovali bronzovou medaili. Ten příběh se prostě neomrzí.

Je hustý, že se to fakt stalo. A přitom vlastně taková „blbost“. Ve finále je to jenom sport, nejde o život.

A k tomu věku… Trochu mě mrzelo, že se tam neprobojoval střelec David Kostelecký, abych nemusel mít primát toho nejstaršího. Ve výpravě jsem to tolik nevnímal, spíš v našem šermířském týmu byl ten věkový rozdíl hodně znát.

Sportů, které se dají dělat vrcholově takhle dlouho, moc není. Takže při rozhovorech to byla vždycky první otázka: „Jak je možné, že ve 42 letech startujete na olympiádě?“ Naučil jsem se na to odpovídat tak, abych se neopakoval, protože to já nerad.

A pak mě jednou zaskočil novinář, který se mě na to nezeptal vůbec. Tak jsem naopak já vyzvídal, proč ho to nezajímá, a on řekl, že už si to přečetl tolikrát, že se ptát nebude.

Náš rozhovor začínáme v pátek třináctého. Když se řekne pověrčivost, napadá mě příběh, který začíná u hrobu šermířské legendy a končí olympijskou medailí. Jak to celé bylo?

Zavolal mi Patrik, že je na Olšanech k adopci hrob našeho šermířského předchůdce Viléma Goppolda z Lobsdorfu. Ten vybojoval pro Čechy na olympijských hrách v Londýně 1908 dvě bronzové medaile. Přiznám se, že čím jsem starší, tím víc mě začíná bavit a fascinovat historický šerm. Čeští šermíři mají z historie jen bronzy. Po Goppoldovi získal po 113 letech bronz ve fleretu Alex Choupenitch a v Paříži pak my s klukama. V kordu je ta naše medaile vlastně úplně první.

Patrik přišel s myšlenkou, že půjdeme uctít Goppoldovu památku, a mně se ten nápad líbil. Když jsme tam přišli, hrob byl celý zarostlý kopřivami a plevelem. Byla s námi fotografka Českého olympijského výboru Bára Reichová, která začala plít. Já jsem byl v šermířském oblečení kvůli focení a zpočátku stál vedle, ale nedokázal jsem se na ni jen dívat. Tak jsem si nasadil šermířskou rukavici, vytrhal všechno kolem a hrob vyčistil. Rukavice byla celá od hlíny. Udělali jsme tam fotky a šli.

A teď střih. Na olympiádě, před zápasem o bronz, jsem cítil, že potřebuju udělat nějakou radikálnější změnu. Něco, co posílí naše šance. Tak jsem si vzal právě tu špinavou rukavici.

Bronzovému medailistovi z her v Londýně 1908 vzdal hold a rozhodl se jeho hrob adoptovat.

Po výhře jsme se smáli, že ti ta rukavice přinesla štěstí.

Po olympiádě jsem se šel dokonce ke Goppoldovu hrobu znovu podívat. Byla to teda úplná náhoda, ale nějak mě to tam táhlo. Byl jsem na Floře a měl jsem hodinu času navíc. Místo do kavárny jsem šel k hrobu a v duchu vyjádřil vděčnost. Myslím, že je důležité umět poděkovat. Nikdy nevíš, odkud to přijde. Stejně tak jako poděkuješ v obchodě nebo v restauraci, tak můžeš poděkovat za hezký den a krásné počasí.

Takže vám k medaili pomohla i vaše pověstná volnost? Byli jste uvolněnější, zatímco na Francouze dopadal stres z domácího prostředí.

Oni na nás neměli žádnou velkou strategii. Tu sezonu jsme s nimi šli pětkrát a pětkrát prohráli nejméně o jedenáct. Takže čekali, že nás zase „vysmaží“. Jen byla otázka, jestli to bude o deset, o osm, nebo o dvacet. S prohrou vůbec nepočítali.

Já mám rád čtení těla, tak jsem pozoroval lavičku soupeřů. Třeba Ital hned vytáhne papír, začne analyzovat, počítat. Francouzi? Nic. Byli jak opaření, jen řvali: „Dávej zásahy! Dělej! Teď to zlom!“ Házeli to jeden na druhého.

Když máš plán a něco nejde, hledáš u soupeře slabinu, riskuješ. Jako Japonec proti Kubovi Jurkovi. Zkusil mu nohu, vyšlo mu to. Co udělá chytrý šermíř? Riskne to znovu. Než mu to Kuba zavřel, měl už asi pět zásahů a tím rozhodl zápas. To bylo těžké, ale Kubovi to nikdo nevyčítal. Někdy se stane, že na tebe taková chvilka přijde. Že i když to vidíš, prostě to koupíš.

Francouzi ale jen tlačili. Pořád: „Musíš to urvat!“ Jenže my se drželi, jak když visíš na okraji šestnáctého patra, držíš se konečky prstů a nechceš spadnout. Držíš, držíš… A Kuba pak zahlásil na lavičce: „Dejte mi to tak o tři, o čtyři v mínusu, a já to dám.“ A on to dal.

Oni nešermovali vůbec týmově a tím na sebe vyvíjeli tlak.

Přesně. Mysleli si, že je to formalita. Hodit Čechy do koše a jít domů s bronzem na krku. Jsou to jinak fajn kluci. Ale když vidíš, že se to nevyvíjí podle plánu, tak přijde strach. Byli v hrozné depresi. A navíc jejich trenér Gauthier Grumier neměl ve své pozici moc zkušeností. Hned po olympiádě ho odvolali.

Ty s ním máš osobní zkušenosti. Na planši to byl tvůj velký soupeř. Jaké na něj máš vzpomínky?

Byl to špičkový šermíř, ale velmi arogantní člověk. Je o rok mladší než já a bojovali jsme spolu už v juniorech. Na mistrovství Evropy v Maďarsku jsem s ním tehdy prohrál v prodloužení. Celkově jsem ho porazil asi dvakrát z dvanácti zápasů. Byl prostě lepší. Jenže já jsem ho vždycky chtěl porazit i kvůli tomu, že mi vadilo, jaký je člověk. Možná proto jsem ty zápasy bral až moc emotivně.

Když byl ještě aktivní, ve francouzském týmu to občas skřípalo. Každý z nich trénoval jinde a měl své soustředění. Nefungovali vůbec jako tým. Dokonce jsme byli před pařížskou olympiádou na soustředění ve Španělsku s Romainem Cannonem, který vyhrál olympiádu v Tokiu. Francouzi jsou jako jednotlivci fajn. Ale ve Francii je šerm velký sport a s tím přichází i spousta tlaků.

Půl roku před Paříží odvolali původního trenéra, protože se jim nelíbilo, jak vede národní centrum. Podle mě to udělali dost hloupě. A místo něj přišel právě Grumier. Pro mě to byl zase trochu osobní souboj. A je pravda, že po tom vyhraném zápase o bronz mi podával ruku hodně těžce. Skoro to vypadalo, že nechce vůbec.

Ale nakonec podal?

Já to od něj nebral jako podání ruky. Ale ostatní kluci byli skvělí. Byli sice smutní, ale všichni nám ještě v mixzóně pogratulovali, že jsme byli dobří. Všichni kromě jejich trenéra.

Slavnostní podpis přihlášky ČOV na olympijské hry v Paříži se uskutečnil v Míčovně Pražského hradu za účasti Jiřího Kejvala, Zbyňka Sýkory, Petra Pavla a Jiřího Berana.

Jak jsi vnímal plné tribuny v Grand Palais? Seděla tam i velká česká podpora. Hnalo vás to dopředu?

Naučil jsem se vypnout trenéra, ostatní lidi i všechno kolem. Ale jediné, co jsem ten den neuměl vypnout, bylo, když Francouzi začali zpívat hymnu Marseillaisa. To vypnout prostě nešlo. Bylo to tak silné. Ve chvíli, kdy začali zpívat, jsem musel od soupeře odstoupit. Cítil jsem, že nemám tu správnou energii na útok nebo vnitřní soustředění. Během zpívání jsem se už zase do všeho dostal. Ale moment, kdy začali, mě úplně vytrhl z mého plánu. To se mi nikdy předtím nestalo.

Dokonce jsme se šli s klukama podívat na fleret holek, abychom viděli, co nás čeká, jaká bude atmosféra. Já jsem měl šermovat s Francouzem v individuálu, tak jsem chtěl vědět, jak to vypadá, když nastoupí místní závodník. První kolo bez účasti domácích bylo vlažné, ale když nastoupila Francouzka, všechno explodovalo. Kluci na mě koukali a já věděl, že ten můj zápas bude zážitek. Nakonec jsem s Francouzem prohrál, ale myslím, že bylo lepší „rupnout“ s domácím než s někým cizím. Atmosféra byla vážně skvělá. Nezapomenutelná.

Máš srovnání s olympiádou v Riu 2016. Jaké to bylo tam?

Úplně jiné. Taky tam bylo hodně fanoušků, ale fandili jak na fotbale. Skandovali celou dobu. Pořadatelé do reproduktorů vysvětlovali, že při šermu má být ticho a fandí se jen po zásahu. Brazilcům to ale bylo úplně jedno. Užívali si to po svém a fandili neustále. Hodně závodníků si stěžovalo, že se během zápasu nemohou soustředit, ale mně to přišlo skvělý. Kdy jindy tohle zažiješ? Taky tam lidi mohli sedět, koukat do mobilů a říkat si: „Kam jsme si to koupili lístky?“

V Paříži to bylo nahoru dolů. Aréna skvělá, ale za kulisami zazděný výtah, nefungovala světla, rozbitá okna, všude prach. My máme bílé oblečení, takže jsme si museli dávat hodně bacha na to, kam si sednout a kde se opřít. Neříkám, že to ovlivnilo můj výkon, ale klidně to mohlo rozhodit jiné. My Češi jsme v tomhle skvělí. Když někde něco nefunguje, podáváme často ještě lepší výkony.

Jaký je rozdíl mezi tím, jak se s „diskomfortem“ vyrovnáváme my a třeba Italové a Francouzi, se kterými jste na olympiádě šermovali? Můžeš nám to přiblížit na zkušenosti právě z Paříže?

Uvědomil jsem si to už kdysi dávno na turnaji v Argentině, kde jsme všichni bydleli v jednom hotelu. Autobus měl jet v půl a ani v celou tam nebyl. To na Jižní Americe miluju. A všichni panikařili. Italové volali taxíky, aby byli v hale včas. Nějak jim nedošlo, že když na ten autobus čekají všichni, tak se asi bez ostatních nezačne. Oni mají na každou pozici člověka, takže si vyčítali mezi sebou, že se nezařídil vlastní transport. A teď vidíš, že odjíždí Italové, Francouzi, ale šedesát procent takových těch klasiků včetně nás tam zůstane. A byli jsme v klidu. Měli jsme zaplacený oficiální transport, takže nás vyloučit nemohli. To by bylo pro všechny drahé. Ale v některých týmech to tak mají. Berou to jako svoje selhání, že nezajistili sportovcům absolutní komfort. My Češi si v pohodě poradíme.

V Paříži jsme věděli, že musíme před zápasem k autobusu vyjít první. Ještě před Italy, kterých bylo hodně. Nevěděli jsme sice kolik, ale věděli jsme, že na každou pozici mají navíc člověka. Sranda byla, že když jsme vyrazili, tak měl šéftrenér Olda Kubišta jak největší puberťák na sídlišti v kapse telefon se zapnutou písničkou „Sweet Child O’ Mine“ od Guns N’ Roses. Když jsme procházeli poklidnou olympijskou vesnicí, tak to hrálo na plný kule. A já potřebuji ráno své soustředění, tak jsem si v duchu říkal: „Ty vole, nemůžu mu říct, ať to vypne, ale my musíme vypadat fakt jako úplný paka.“ Tak jsem šel trochu napřed. A během té cesty Oldovi vypadla šňůrka z kalhot. Naštvaně ji vzal a vyhodil do koše. Martin mu šel rychle připomenout takovou magickou historku. O ní ale až později. Olda se tedy nějakých sto metrů vrátil, prohrábl koš a tu šňůrku z něj vytáhl a vzal si ji do kapsy. Dodneška ta šňůrka visí Martinovi na batohu pro štěstí.

Jak to dopadlo s tím autobusem a Italy. Byli jste tam první?

Za pochodu jinak skvělé písničky „Sweet Child O’ Mine“, která je fakt dlouhá, jsme došli k autobusu a byli tam první. Pak přišla výprava Italů – čtyři závodníci, pět trenérů, dva maséři, jeden doktor. Bylo jich hodně. Nás bylo sedm – čtyři závodníci, dva trenéři a fyzioterapeut. Tím, že jsme byli u autobusu dřív, jsme do něj vlezli první a zabrali ta nejlepší místa vzadu. Oni působili nervózně. Zpětně si myslím, že to byl důležitý moment toho vzájemného zápasu. Vnukli jsme jim takový ten pocit, že my máme volbu, my to ovládáme.

Když jsme přijeli do haly, Italové obsadili spojovací chodbu, která byla relativně velká, a rozložili si tam čtyři lehátka. Každý měl svého maséra. Myslím, že to pro ně bylo špatně. I když to vypadalo, že oproti boxu měřícímu 2 × 2 metry, který měli všichni ostatní, to mají luxusní. Já bych tam být nechtěl, protože všichni chodili kolem. Oni mají vždy full servis. Z jiného závodu si třeba pamatuji, že s sebou vozí šermířskou tašku plnou kávových kapslí včetně vlastního kávovaru.

Italové mají kávovary, co máte s sebou vy?

Kliku. Takovou tu rohovou hliníkovou. Měl ji s sebou Martin Čapek, který byl na olympiádě jako asistent trenéra Oldy. Vozí ji všude. Prostě a jednoduše proto, aby měl kliku.

Vraťme se k té historce se šňůrkou. Proč se pro ni Olda vracel do koše?

Všechno začalo u mojí fyzioterapeutky Šárky Dvořákové, ke které chodím od patnácti. Známe se už opravdu hodně dlouho. Navštěvuji ji, když jsem zablokovaný nebo když tělo potřebuje fyzický či psychický servis. Často jsou bloky spojené se stresem, psychickým napětím nebo přetrénováním. A ona je trochu čarodějnice.

Poslední sezonu jsem moc netrénoval. Jenom s tátou a snažil jsem se držet kondičku. K Šárce jsem chodil na prevence jako do autoservisu. Zašel jsem k ní i před posledním turnajem v Gruzii, kde jsme se mohli kvalifikovat na olympiádu. Před námi byli ve světovém žebříčku Švýcaři. Nebylo to vůbec jednoduché. Věděli jsme, že musíme udělat medaili a Švýcarům to nesmí vyjít.

Šárka se na mě napojila a řekla: „Vidím levé koleno a přetrženou tkaničku.“ Za třiatřicet let aktivní činnosti se mi tkanička nikdy neutrhla. Nejdřív jsem si říkal, že si přece nebudu brát náhradní tkaničky, ale při balení jsem do batohu jedny hodil. A na závěr mi ještě doporučila, abych si hlídal levý bok, že tam taky něco vidí. Ale já jsem pravák a levý bok je nejdál, co to jde.

Turnaj byl drama. V individuálu jsem v prodloužení prohrál s Belgičanem 10:11, pustil ho dál a on došel až do finále. Myslel, že mu druhé místo stačí, ale měli jsme stejně bodů a já měl lepší výsledek z jednoho svěťáku. Byl to pro mě náročný večer. Nemohl jsem se na to koukat, tak jsem jel do hotelu. Ten zápas jsem nesledoval. Pustil jsem si nějakou one man show, abych se odreagoval. A vůbec mi to v tu chvíli nepřišlo vtipný, protože jsem byl v takovém stresu. Pak už jsem to nevydržel a pustil si přenos. On dával zásahy, tak jsem telefon zahodil a on spadl do boty. A jak tam ten telefon v té botě byl, tak hned dostal zásah. Tak jsem ho tam raději nechal a díval se na přenos z boty. A Belgičan pořád dostával a prohrál. Zařval jsem tak, že jsem omdlel a lehnul jsem si pod televizi. V tu chvíli přišel Martin Rubeš z fyzioterapie a nevěděl, jak zápas dopadl, protože začal o dvacet minut dříve, než měl. Já jsem tam ležel na zemi a on se mě ptal, jestli jsem v pořádku. Říkám: „Ty vole, jedu na olympiádu!“ Tak jsme začali skákat a byla velká oslava. Před zápasem družstev jsme šli na týmovou večeři.

Kuba Jurka byl zpočátku zklamaný, protože kdybych se v jednotlivcích nekvalifikoval přímo jako jeden ze dvou nejlepších Evropanů ve světovém žebříčku, šel by na individuální kvalifikaci. Jediná šance pro něj byla vyhrát družstva. Tak jsem ho ujistil, že to dáme. Ale upřímně, tomu, že bychom to mohli zvládnout, jsme zas tolik nevěřili. Podle mě to ale Kubu nakoplo. V ten moment dostal super turbo formu, kterou udržel až do olympiády. S Maďary srovnal z mínus osmi na remízu minutu před koncem a rozhodl. Ten rozhodující zásah byl do boku. Fyzioterapeutka Šárka měla pravdu. Tomu předcházelo ráno, kdy jsem šermoval svůj zápas, a při utahování boty jsem opravdu přetrhl tkaničku. Takže jsem si nechal preventivně zatejpovat koleno, protože o něm Šárka také mluvila. Tak nevím, jestli jsem to tím zachránil, ale tkaničky jsem měl raději náhradní a vyplatilo se.

Jak to pokračovalo v souboji o kvalifikaci družstev na olympiádu?

Museli jsme vyhrát ještě proti Kazachům a tím jsme se dostali do finále. Už to nám stačilo, protože Švýcaři prohráli. Byl jsem už vyřízený. Asi bych byl schopný ještě šermovat, ale protože byl ten den Michal Čupr náhradník a nešermoval, tak jsem za ním šel a nechal ho šermovat ve finále. S Francouzi jsme ve finále prohráli o jedenáct bodů. Všechny zásahy udělali na Michalovi. Byl to ten stejný tým, co s námi pak soupeřil na olympiádě. Martin s Kubou šermovali dobře, ale Michal udělal mínus jedenáct.

Střih do Paříže. Předposlední zápas, na planš nastupuje Michal proti stejnému Francouzovi, se kterým prohrál. Všichni se na sebe koukáme a v duchu přemýšlíme, co bude. Řekne se tradiční „připravit, vpřed“ a Michal udělá první pohyb. S Martinem Rubešem jsme se na sebe koukli a cítili, že to bude dobré. Přitom ještě nepadl ani zásah. Ale projev Michala byl hned od začátku dobrý.

A další střih. Po výhře jsme o půlnoci v Českém domě v Paříži. Ptám se Michala, co mu běželo hlavou, když tam nastupoval. Odpověď byla jednoduchá: „Horší než v Gruzii to být nemůže.“ Takže mu ta zkušenost nakonec pomohla. A kdo ví? Možná kdybych šel tehdy v Gruzii to finále já, tak by v Paříži ten příběh dopadl jinak.

Vy jste v týmu předvedli další úžasný kousek. Michal vlastně nemusel medaili mít, kdybyste ho nenasadili do zápasu o třetí místo. Byla to odvaha?

Vzniklo to na velké předzápasové poradě. Hned jsme se shodli, že Michal půjde do hry. Ale je rozdíl, jestli šermuješ o sedmé, osmé místo, nebo o medaili. Na olympiádě můžeš vystřídat jen jednou a už to nesmíš změnit. V běžném turnaji to klidně můžeš vrátit zpátky. To se dělá, když si někdo na někoho doopravdy nevěří, má tam nějaký blok. Je to i strategie. Já jsem to nikdy nepotřeboval. Ne že bych si věřil na každého, ale prostě víš, že se dá porazit každý. Jenže tady jsme věděli, že když Michala nasadíme, už není cesty zpět. A to dává té volbě úplně jinou váhu.

Jeden za všechny, všichni za Paříž!

Šli jste do zápasu z pozice, kdy se od vás zpočátku tolik nečekalo. Do Paříže jste se kvalifikovali na poslední chvíli, ale najednou jste mohli být první, kdo získá medaili pro Česko. Vnímali jste tlak?

Já ten tlak vůbec nevnímal. A myslím, že na nás ani vyvíjen nebyl. Bylo to dost rychlé. Do prvního zápasu jsme šli v půl druhý. Papírově jako outsideři. Ale den předtím Kuba Jurka v přenosu České televize na otázku „Jak to vidíte?“ sebevědomě řekl: „Bude medaile.“ To se mi líbilo. A ono to tak dopadlo.

My jsme byli zkušený tým. Kuba vyhrával svěťáky, Martin má juniorské medaile z mistrovství světa i Evropy, Michal je juniorský mistr Evropy. To je dobrá banka. Já už jsem toho zažil hodně a myslím, že ten tým k tomu byl dobře předurčený. Takže jestli tenhle tým ne, tak bude hodně těžký najít tým, který ano. A všichni jsme o tom věděli. Navíc to nebyl žádný výstřel do tmy. S trochu jinou sestavou jsme s Martinem vyhráli svěťák ve Vancouveru a byli třetí na Evropě. A na olympiádu jede jen osm týmů, tam se může stát cokoliv.

Odpoledne před zápasem proběhla důležitá porada, na jejímž konci jste dostali požehnání od kaplana.

Den před zápasem přijel do olympijské vesnice kaplan. Začal se bavit s trenérem Oldou Kubištou. Nikdy předtím se neviděli a padli si hned do noty. Šel s námi na trénink a pak rovnou na poradu. Zeptal se, jestli nám nebude vadit, když zůstane. Nevadilo, tak jsme ho vzali s sebou.

Dvě hodiny jsme řešili třeba i to, kdo chce hlásit, že zbývá poslední metr planše, kdo chce, aby na něj ostatní řvali. Každý měl prostor nastavit si, co potřebuje, aby byl druhý den připravený na všechno.

Musím zmínit Martina Čapka, velkého statistika. Hned vytáhl čísla z našich zápasů s Italy. Abychom věděli, kdo na nás dělá nejvíc zásahů a proč je první zápas klíčový. Měl to zpracované úplně parádně na dvou A4kách. Pro srovnání, italský protějšek má na nás doslova bichli, takovou trochu kroniku lidstva. Evidentně ale měly ty dvě Martinovy stránky větší váhu než ta jejich kronika.

Bylo super, jak měl každý prostor říct, co potřebuje a co očekává od týmu. Určitě se vyčistil vzduch, protože přeci jenom je to tým a v týmu musí jít osobní věci stranou a musí se fungovat maximálně společně. My jsme každý jiný a musíme si vyjít vstříc, abychom byli jako tým nejlepší. Dohodli jsme se, že to musíme hecovat za naše hranice, i když nám to nepůjde a budeme třeba zase dostávat. Nebo že když padne double, tak budeme řvát a musí z nás jít ty emoce ven. Ne všem se to líbilo, ale hned v prvním zápase se to chytlo. Když člověk řve, tak to sportovce i zklidňuje. Jde ven jak dobrá, tak špatná emoce a odbourává se tím stres. Italové na nás spíš koukali, že to byl double, a my řvali, jako bychom dali za tři.

Pak přišla euforie z výhry nad Italy. Je tam osm týmů, takže když postoupíš, už jen jeden nebere medaili. Což se taky mohlo stát, ale my jsme tam byli nasazeni jako poslední. Klíčový byl právě ten první zápas. Statisticky jsme předčili očekávání, ale věděli jsme, že šance je a ta porada nás na ni připravila.

Na jejím konci, když už nikdo nic neměl, jsme se shodli, že už jsme na další den připravení a nikdo už nebude mít žádnou další připomínku. A Olda Kubišta poprosil kaplana, aby nám požehnal. Stoupli jsme si, dali si ruce kolem ramen a on nám požehnal. Bylo to asi na půl minutky a bylo to moc hezký. Pak jsem si dal zmrzku, ještě jedno espresso a šel na pokoj.

Měl jsi v hlavě, že ten den šermuješ poslední zápas kariéry?

Ten zápas jsem od té doby viděl jen dvakrát. A mám schovaný záznam z České televize s komentářem táty, abych měl takovou svou niterní vzpomínku, kterou jednou vypálenou na DVD zakopu někde na zahradě. A až to někdo najde, tak nebude vědět, co s tím nosičem dělat.

Když jsem se na to díval, zjistil jsem, že si víc než půlku zápasu nepamatuju. Ale vím, že jsem chtěl moc vyhrát. Vedl jsem 2:0, pak jsem dostal na 2:1 a zbývalo asi osm vteřin. Chuť přidat tam byla, ale v týmu nemůžeš riskovat jako v individuálu, kde máš svoji odpovědnost. Jeden zbytečný zásah, který nedáš, je vlastně za dva. Což je mnohem horší.

Když v tom zápase došel čas, rozhodčí řekl stát a já šel soupeři podat ruku, tak mě v tu chvíli jako by polila horká voda, která stékala po celém mém těle. Byl to pro mě obrovský zážitek, který jsem absolutně nečekal. Najednou tělo i hlava věděly, že je fakt konec. Že se to opravdu děje. Dodnes nevím, co to po mně vlastně stýkalo. Radost z těch mnoha let s kordem v ruce, smutek z konce. Kdo ví, možná se zhmotnilo rčení – stojí jako opařený.

Ale v tu chvíli jsem nemyslel na to, že je to poslední zápas. V hlavě jsem měl jediné. Že tenhle zápas vyhraju. Nekoukal jsem ani na skóre. Moje pozice byla takzvaně „beton“. Přidávat trochu zásahů, ale hlavně držet. Myslím, že se mě soupeři báli. Nikdo do mě moc nešel. Věřím, že jsem si vybudoval jméno a do jisté míry ze mě měli mladí respekt. A to mi dávalo velkou šanci držet se své taktiky.

Ano! Jiří Beran získal pro tým důležité body v boji o bronz.

Paráda Jakube! Česká lavička žene kupředu šermíře Jurku. Medaile je blízko.

Takže to nebyla jen pověrčivost a vytažená tkanička z koše, ale hlavně zkušenosti?

Všechno si sedlo tak, jak mělo. Kluci si dělali srandu, že už musíme společně tu medaili vyšermovat. Ať skončím a nechám je být. Do jisté míry to beru jako hezké zakončení, takové sportovní in memoriam. Vnímám to tak, že co jsem tomu dal, se mi vrátilo právě i v tvrdé práci mladých kluků. Neříkám, že jsem jim dělal taťku, ale dal jsem jim hodně a oni mně taky. Když sportuješ s mladými, zůstáváš mladý aspoň v hlavě.

Jaké emoce tebou projely? Muselo to být ještě o to silnější, když jste vyhráli jako tým.

Došlo mi to až druhý den. Vstal jsem a místo štípnutí do ruky, jestli to nebyl sen, jsem si sáhl na medaili, která ležela vedle polštáře. Ten závodní den jsem u sebe neměl telefon ani nástupové boty. V tuhle chvíli jsem možná trochu pověrčivý. Říkám si, že se dá všechno vyřešit. Boty na nástup mi půjčil kolega z Českého olympijského výboru Ondra Hnilica. Akorát byly o tři čísla menší. Když jsem při nástupu skákal, tlačily a bolely mě špičky. To je vidět i na fotce.

Máme je! Čeští kordisté se radují z bronzových olympijských medailí. Jejich majiteli jsou v tu chvíli jen pár minut. Patřit jim budou už navždy.

Dokázal to. Jiří Beran se loučí s kariérou na olympijských stupních vítězů za potlesku celého Grand Palais.

S klukama jste po medailovém ceremoniálu zamířili do Čes kého domu. Jaké tam bylo přivítání?