A Certain Kind of Starlight

copyright © Heather Webber, 2024

translation © Sabina Čechová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-694-9

ISBN mobi: 978-80-7689-695-6

Tuto knihu věnuju svému tátovi

a jeho velkému zahojenému srdci.

1.

Z kuchyně Verbeny Fullbrightové

Sladké bez slaného je, jako když někoho v autě vytroubíte

bez toho, že byste mu ukázali prostředníček. Nejlepší je to spojit. Sůl zvýrazní chutě a texturu dortu, pomůže mu vyniknout.

Copak každý z nás občas nepotřebuje trochu podpořit?

Addie

Do genetického kódu žen je vepsáno právo vybrat si tradice a společenské konvence, kterými se budou řídit. To platilo hlavně pro hlavy rodu, starší ženy, které už všechno viděly, všechno slyšely, vším si prošly a bylo jim úplně ukradené, co si myslí ostatní. Po letech života plného dávání a přizpůsobování se ostatním teď hrály podle vlastních pravidel, pečlivě vybroušených léty zkušeností.

Osobně jsem věřila, že ženy amerického jihu toto umění pozvedly na úplně novou úroveň, a neustále jsem si to připomínala, když jsem sledovala tátovu starší sestru Verbenu Fullbrightovou, které její nejbližší láskyplně přezdívali Bean.

Teta Bean seděla upjatě a vzpřímeně na stoličce přistavené k nerezovému pultu, zaoblená ramena měla narovnaná a hlavu vysoko vztyčenou. Dnes dopoledne šla navštívit svého právníka, starého pana Stubblefielda, a proto si místo obvyklého pracovního oděvu oblékla maxi šaty s dlouhými rukávy a leopardím vzorem a kožené lodičky s páskem přes patu. Její krátké vlasy barvy merlotu byly upraveny do něčeho mezi účesem pixie a pompadour. Nehty měla nalakované načerno – nad tou barvou by lidé v městečku určitě zvedali obočí, kdyby neznali tak dobře mou tetu a její osobitý styl.

Bylo jasné, že i když se necítila úplně fit, držela se svého vlastního pojetí toho, co je správné a vhodné. Nikdy by nešla na obchodní schůzku jinak než v botách na vysokém podpatku, i když musela oteklé nohy do těch bot vecpat silou.

„Přisámbohu, že až se octnu u nebeské brány, bude to pěkný rachot,“ prohlásila teatrálně a v jejím zvučném hlase vibroval humor.

Své energické prohlášení podpořila dvěma údery dřevěné vycházkové hole o cementovou podlahu. Tlustá gumová podložka na jejím konci však bohužel poněkud utlumila jejich dramatický účinek.

„Nebesa se budou otřásat,“ poznamenala Delilah Nash Peeblesová a přitom vyndala pečicí plech z trouby na patrový chladicí stojan, který byl vyšší než ona. Mrkla na mě, u očí vrásky smíchu. „Všichni víme, že Bean nebude klepat jemně. Vtrhne dovnitř a vezme si to tam na povel.“

Lednové sluníčko svítilo dovnitř prosklenými vstupními dveřmi a vysokými okny velké přestavěné červené stodoly na pozemku tety Bean. Bylo tady dočasné sídlo pekařství Starling, zatímco jeho budova na Market Street procházela celkovou rekonstrukcí.

Přišla jsem asi před půl hodinou a od té doby jsem měla pocit déjà vu, protože tady byla pekárna původně umístěná, když šlo ještě o malý rodinný podnik. Ve vzduchu byl znovu cítit vanilkový extrakt – spolu s vůní čokolády a kávy z moka zákusků, které se právě pekly – a všechno vypadalo stejně jako kdysi, když jsem byla malá a pořád jsem se držela tetiny zástěry. Tři dvojité trouby u jedné stěny, dva nerezové pracovní pulty, čtyři mixovací roboty, zdobicí pult, starý sporák, dvě velikánské lednice a velká vitrína.

A jako za starých časů jsem hned začala pomáhat tam, kde to bylo potřeba. Právě teď jsem vysypávala vymazané plechy kakaovým práškem a snažila jsem se nepropadnout panice kvůli tetiným zdravotním problémům.

„Navíc,“ Bean neuctivě odfrkla, „mám pár stížností, které chci dořešit. Se svatým Petrem si to pěkně vyříkám.“

Delilah přidala na stojan další dva plechy. „Co na srdci, to na jazyku, to o tobě všichni vědí. Kdybych dostala dolar pokaždé, když začneš vyšilovat kvůli čokoládovému fondánu, byla bych milionářka. Chudinka Petal měla málem hysterický záchvat, když jsi jí řekla, že ho nemůžeš použít na její svatební dort.“

„Petal Pottingerová?“ zeptala jsem se. „Ona se bude vdávat?“

Pocítila jsem zášleh bolesti, který mi byl od té doby, co jsem se před dvanácti lety ze Starlight odstěhovala, důvěrně známý. Ta bolest byla způsobená pocitem, že o něco přicházím. A většinou to tak bylo.

„Jasně, příští týden si ji bere Dare Fife v hotelu Celestial,“ potvrdila Delilah. „Myslím, že je to jediné jablko, které padlo daleko od pokřiveného stromu té jejich rodiny. Je mu skoro dvaadvacet, a ještě nebyl ve vězení, na rozdíl od ostatních chlapů z rodiny. A taky má dobrou práci, ve mlýně.“

Dare Buckley Fife. Žaludek se mi stáhl obavou o Petal, protože všichni tady věděli, že jméno Buckley je synonymem pro nebezpečí, nečestnost, problém.

Bean se na stoličce zavrtěla. „Ten Dare je fajn kluk, takže Petal si možná vybrala dobře, pokud jde o manžela, ale přisámbohu, pokud jde o dorty, nemá rozumu, ani co by se za nehet vešlo. Mám dobrý důvod, proč fondánu říkám fo-ne-dán. A budu to říkat až do posledního dechu.“

„Můžeme s tím přestat?“ zeptala jsem se a potlačila povzdech. „Nemusíme mluvit, jako bys byla na smrtelné posteli, Bean.“

Protože tak to nebylo. Rozhodně nebylo.

„Ale Addie, jsou to jen řeči,“ uklidňovala mě. „Však víš, co si myslím o umírání. Nemám z něj strach, ani trochu, i když doufám, že mě to hned tak nečeká. Ještě mám před sebou kus života.“

Ona možná strach neměla, ale já určitě ano. Věděla jsem, že se Bean už několik měsíců necítí dobře. Potom, co měla loni v listopadu silnou chřipku, začala mít problémy, když musela delší dobu stát, a když ušla delší vzdálenost, docházel jí dech a byla unavená – proto si opatřila vycházkovou hůl. Její pomalé zotavování jsem připisovala vyššímu věku. Táhlo jí na čtyřiašedesát, v tu dobu už většina lidí pomýšlí na odchod do důchodu. Ale ne tak teta Bean.

Stejně jako generace žen Fullbrightovy rodiny před ní, i ona zasvětila svůj život pečení. A prostřednictvím dortů, zákusků a koláčů s ostatními lidmi sdílela schopnost vidět život z té lepší stránky.

Když člověk ochutnal jeden z jejích zákusků, zalila ho vlna štěstí a příjemného tepla a zotavil se z citových zranění způsobených životními zkouškami a stresem. Optimismus, útěcha a pocit pohody byly nejlepším lékem. Ty zákusky léčily duši a posilovaly vnitřní světlo, které lidi provází v temných životních obdobích a dává jim naději i v nejtěžších situacích.

U zákazníků pekárny přetrvávaly účinky zákusků hodně dlouho – celé týdny, někdy i měsíce.

Pro ženy v naší rodině byla schopnost vidět na všem tu lepší stránku typická. Poprvé se objevila, když na náš pozemek spadla před dvěma sty lety hvězda. Podle rodinné legendy nám předala dar a pro nás bylo ctí využít ho k tomu, abychom poskytovaly naději a světlo ostatním.

Kromě toho jsme měly také schopnost vidět dobro v člověku, když jsme se mu zadívaly hluboko do očí. Záře vnitřního světla nám ukázala, kteří lidé jsou laskaví, a varovala nás před těmi, kteří nejsou.

Ale právě teď, když jsem seděla ve stodole předělané na kuchyň, jsem nedokázala vidět žádné světlo na konci tunelu.

Když mi dnes ráno Bean zavolala a řekla, že mám hned přijet do Starlight na mimořádnou rodinnou schůzku ohledně jejích plánů do budoucna, měla jsem neodbytné tušení, že se nebude jednat o odchod do důchodu. Jako by světlo zakryl černý mrak.

Neblahé tušení mě pronásledovalo během celé, téměř dvouhodinové cesty na jihovýchod z mého bytu v Birminghamu, největším městě Alabamy, na místo, kde naše rodina žila už celé generace. Jen na chvíli se ten mrak rozplynul – když mě teta Bean přivítala s otevřenou náručí. Jako vždycky.

Okamžitě jsem si všimla, jak se fyzicky změnila. Od té doby, co jsem ji o Vánocích viděla naposledy, se trošku nafoukla. Otoky, edém. Pak mi řekla, že začátkem týdne byla na kontrole u kardiologa v Montgomery a on jí udělal test, který měl znepokojující výsledky.

Nevěděla jsem, jak tu informaci strávit. Byl to pro mě šok a nechápala jsem, že o tom Bean s Delilah můžou mluvit tak rozverně – vždyť šlo o to, že by mohla umřít.

Zvedla jsem plech a zatímco jsem ho posypávala kakaovým práškem, přemýšlela jsem, co bych mohla říct. Cokoli. Ale všechny otázky a všechna láska, kterou jsem cítila ke své milované tetě, mi v krku vytvořily jeden velký knedlík.

Delilah teď pracovala po mém boku a nabírala tmavé těsto z nerezové mísy do pekáčů, které jsem už položila stranou. Tetin moka zákusek jménem Měsíční záře byl můj nejoblíbenější, chuťově výrazný, karamelový, s dekadentní moka náplní a cukrovou polevou.

Velikánská kuchyň, která zabírala celé přízemí stodoly, byla dnes odpoledne klidná, což bylo na pátek neobvyklé. Překvapilo mě, že tady nebyly další dvě tetiny zaměstnankyně, kterým se přezdívalo Cukernatky. Pak jsem si uvědomila, že to teta takhle naplánovala, aby si se mnou mohla promluvit, aniž by všichni poslouchali.

„Potřebuju, abys mi pomohla, Addie.“ Teta ke mně zvedla oči a řekla to zlehka, ale vážně. „S mými plány do budoucna – když mám teď ty patálie se srdcem.“

Patálie. Tak nevinné označení pro srdeční nedostatečnost, kterou ukazovaly předběžné testy. Doktor jí předepsal léky, ale o dalším postupu se rozhodne, až proběhnou další vyšetření.

Delilah po mně hodila soustrastným pohledem, když teta Bean prohlásila: „Však víš, že plánování je moje parketa.“

Vždycky to tak bylo. Byla duší organizátorka, sepisovatelka seznamů, ta, která dokázala dát věci do pohybu a dotáhnout je do konce.

„Na základě informací o mých současných zdravotních problémech,“ pokračovala, „myslím, že bude nejlepší vypracovat podrobnější plán pro náš rodinný podnik. Pro všechny případy.“

Pro všechny případy. Její slova zabalená do vanilkového aroma kroužila vzduchem, zatímco jsem si dávala dohromady, co opravdu znamenají: Pro případ špatné prognózy. Když to bude nevyléčitelné. Když půjde o smrtelné onemocnění.

Přitáhla jsem si stoličku a posadila se, než se mi podlomí kolena.

I když jsme měli dva rodinné podniky pekařství Starling a hvězdné pole, mým šťastným místem, kde jsem vyrůstala, byla vždycky pekárna. Pracovat po boku tety Bean, jejích zaměstnankyň a mé nejlepší kamarádky Ree pro mě byla radost. Bylo to místo plné lásky a štěstí. Místo, kde se tvořilo a sdílelo. Tam jsem se začala vzpamatovávat po smrti mého táty. Bylo to místo nekonečných možností. Ve vzduchu se spolu s vanilkou vždycky vznášela vůně naděje.

Odejít odsud byla jedna z nejtěžších věcí, které jsem kdy udělala. Vlastně odejít z celého tohoto města.

„I když už mám plány dlouho připravené,“ pokračovala Bean, „teď jsem je musela upravit. Nebyly až tak podrobné, jak bych chtěla.“

„Dnes jsem opravdu ráda, že nemusím být na místě George Stubblefielda,“ uchichtla se Delilah s narážkou na našeho rodinného právníka, ale přitom jsem si všimla, že se jí v očích za brýlemi se sytě růžovými obroučkami zrcadlí smutek.

Ulevilo se mi, že nejsem sama, koho skličují Beaniny zdravotní problémy. Delilah se jen snažila předstírat veselou náladu.

A podezírala jsem tetu Bean, že to dělá taky. V žádném případě nebylo možné, že by tuhle situaci nebrala vážně. Jen se prostě snažila zahlédnout v té temnotě paprsek světla, což pro ni bylo stejně přirozené jako dýchání.

Ale někdy se na těch nejtěžších životních okamžicích nedalo najít nic pozitivního. Sama jsem to věděla až moc dobře.

„Ale prosím tě,“ odbyla ji teta Bean. „Pořád je ještě potřeba pár pokynů doladit, ale prozatím jsem spokojená.“

Plány, pokyny. Mluvila o své poslední vůli.

„Ach bože.“ Delilah naložila další plech. Černé vlasy prokvetlé stříbrem měla spletené do copů a stočené na temeni hlavy, na tmavém nose šmouhu od mouky. „Určitě je to v excelových tabulkách.“

Teta Bean přisvědčila: „Samozřejmě v excelových tabulkách.“ Položila ruce na vršek vycházkové hole. Na zápěstí nosila jednoduché zlaté hodinky, které měly do ciferníku zasazený maličký modrý safír. Svým netypickým úzkým tvarem a natahovacím kolečkem byly připomínkou jiné doby a bylo potřeba je každý den natáhnout. Několik článků náramku se lesklo víc než ostatní – byly nově přidané, aby se ulevilo tetině oteklé ruce.

Ve snaze přijít na jiné myšlenky jsem popadla další štos plechů, abych je vymazala a vysypala moukou. Ze zkušenosti jsem věděla, že dnes večer dostanou upečené zákusky posypku a zamrazí se. Zítra ráno se přidá poleva a zákusky se dozdobí. V deset dopoledne se otevře prodejní okénko, a protože na zákusky se neberou rezervace, nepochybně bude na příjezdové silnici stát už od půl desáté fronta aut a lidé budou trpělivě čekat na svůj příděl magie, která vyléčí jejich duši.

Teta Bean pokračovala: „Nedělám si starosti o pekárnu, ale o pole.“

Při zmínce o něm jsem vehementně zavrtěla hlavou a vzala jsem do ruky safírový přívěsek ve tvaru hvězdy, který jsem nosila na dlouhém řetízku na krku. Dostala jsem ho od tety jako dárek, když jsem byla malá, a držet ho v ruce mi přinášelo útěchu ve chvílích, kdy jsem se potřebovala uklidnit – což bylo právě teď.

„Dobře, holčičko. Teď o tom mluvit nebudeme, ale musíme si o tom promluvit brzy.“ Hlas měla pevný a silný. „Musíme plánovat dopředu, aby se zajistilo, že hvězdné pole nezíská Winchester Wingrove.“

To pole bylo místem, kam spadla hvězda během pádu velkého roje meteorů v roce 1883 a kde vytvořila mělký kráter. Po dnech, kdy jasně zářilo slunce, se v té travnaté prohlubni miskovitého tvaru objevovala za noci tajemná záře – hvězdný svit. Zvedal se od země jako třpytivá opona v barvách, které přecházely z modré přes žlutou a stříbrnou až do zelené a tančily nad zemí jako polární záře. V tom magickém světle pak ti, kdo nevěděli, jak dál, získali dar jasnozření.

„Winchester, ten hamižný sebestředný chamtivec, udělá všechno pro to, aby to pole získal.“ Bean znovu dvakrát krátce udeřila holí do podlahy, ale v porovnání s její vehemencí byl výsledný zvuk neuspokojivě tlumený. „Hlavně od té doby, co zemřela Constance Jane, Bůh žehnej její duši. Byla jediná, kdo ho dokázal tak dlouho držet na uzdě.“

Winchesterova manželka, Constance Jane Cobbová Wingroveová, ho dokázala udržet v mezích, protože coby dědička Cobbova ocelářského podniku měla pod kontrolou rodinné finance. Když před dvěma lety zemřela, stal se z Winchestera velice bohatý – a naprosto neovladatelný – muž.

„Pokud začne kopat v hvězdném kráteru, jeho světlo úplně zmizí.“ Teta Bean zavrtěla hlavou, jako by nedokázala pochopit tak neuvěřitelnou hloupost. „Já – my – to nemůžeme dovolit.“

Winchester pocházel z dlouhé linie notorických podvodníků, kapsářů, hazardních hráčů, gamblerů, falšovatelů a zlodějů a hvězdné pole ho fascinovalo už od mládí, kdy míval problémy se zákonem. Tehdy někde objevil rodinný deník, kde se psalo o hvězdě, která se po dopadu na zem změnila v diamanty.

V tom deníku se taky psalo o jedné dlouho zapomenuté skutečnosti: že hvězdné pole kdysi patřilo jeho rodině. To vědomí v něm vzbudilo silnou žárlivost a zažehlo oheň, který hořel až do dnešních dnů. Netajil se tím, že chce tu půdu získat zpátky a zjistit, co je pravdy na té legendě o diamantech. Prohlašoval, že nebude mít klid, dokud to pole nebude jeho.

Fullbrightovic rodina s ním měla neustálé problémy už celá desetiletí.

Bean otřela ciferník svých hodinek a upřela na mě úpěnlivý pohled. „Jak asi tušíš, problém bude Tessa Jane.“

Zaťala jsem pěsti, až se mi nehty zabořily do dlaní. Tessa Jane byla Winchesterova jediná vnučka – a díky nemanželskému poměru, o kterém naše rodina nerada mluvila – i neteř tety Bean. Nějakou dobu žila se svou matkou Henriettou tady ve Starlight u Constance Jane a Winchestera. Ale když jí bylo jedenáct, její matka se z neznámých důvodů sbalila a odstěhovaly se šest hodin jízdy odsud do Savannah v Georgii.

Mnoho zdejších lidí to zaskočilo, protože se vědělo, nakolik si je Henrietta se svou matkou blízká. Ale pokud jde o mě, necítila jsem nic jiného než úlevu, že jsou pryč.

Teta Bean si teď dělala starosti, protože půlka hvězdného pole patří Tesse Jane. Momentálně je součástí svěřeneckého fondu, ale koncem února, na její pětadvacáté narozeniny, přejde do jejího vlastnictví.

„Nedovedu si představit, že by se Tessa Jane neřídila tvým doporučením, teto,“ řekla jsem a snažila se, aby se v mém hlase neobjevil ani náznak mých pocitů ohledně Tessy Jane. „Zbožňuje tě. A miluje i to pole.“

Jednou, když jí bylo asi devět nebo deset, trvala Tessa Jane na tom, aby teta Bean koupila v místní samoobsluze všechny jednotlivé banány místo celého trsu, protože by se tam cítily osaměle. Takovou má prostě povahu. Vždycky to byla něžná duše ve světě plném ostrých hran a zraňujících situací.

Dodala jsem: „Řekla něco, co by v tobě vzbudilo dojem, že si tu půdu nechce nechat?“ Mně Tessa Jane určitě neřekla nic, protože jsme spolu přes deset let nepromluvily. Říct, že náš vztah byl komplikovaný, zdaleka nevystihovalo situaci.

„Ani v nejmenším,“ řekla teta, „měla poslední dobou jiné starosti.“

Potlačila jsem provinilý pocit, že nejsem víc zapojená do života Tessy Jane, a posunula jsem pečicí plech na pult. „Tak v tom případě si nemusíš dělat starosti.“

„Všichni víme, že pokud jde o Wingroveovy, nic není nikdy jednoduché. Hlavně když na ni má Winchester takový vliv. Ale napadlo mě, jak ho zneškodnit. Myslím, že mám dobrý plán.“

Podezírala jsem ji, že má spoustu plánů, všechny pěkně uložené, stejně jako sklenice s různými ingrediencemi – barevnými posypkami a práškovými cukry, cukrovými kuličkami a jedlými dekoracemi – na policích pekárny. Určitě jsou úžasné, ale pokud si člověk nedá pozor, způsobí víc škody než užitku.

Teta Bean pokračovala: „Ale můj plán je trochu komplikovaný, a proto potřebuju tvou pomoc.“

Delilah si odfrkla. „Její plán má víc vrstev než vrstvený jablečný koláč.“

Teta Bean vrhla na svou drahou kamarádku šprýmařský pohled a pak velice odměřeným tónem, který mi v hlavě okamžitě spustil alarm, prohlásila: „Ten plán se musí provádět po částech. A abys mi s těmi částmi pomohla, Addie, budeš se muset na nějakou dobu přestěhovat zpátky do Starlight.“ Ztuhla jsem a kakaový prášek se snášel na cementovou podlahu jako tmavý sníh. „Přestěhovat zpátky?“

Pocitově už bylo i tak těžké zajet sem za tetou Bean jen na návštěvu. Jednou za pár měsíců jsem sem vždycky bleskově zaskočila, abych se se všemi setkala, vyslechla si novinky, zašla do obchodů a nasála do zásoby co nejvíc lásky a přátelství na následující měsíce osamění. Ale nikdy jsem se nezdržela déle než den nebo dva. A pokaždé jsem odjížděla se slzami v očích a s přáním, abych tady mohla zůstat.

Už jen pomyšlení na přestěhování se zpátky ve mně probudilo spoustu dlouho potlačovaných emocí, až se mi zatočila hlava. Kdysi jsem odjela, protože jsem k tomu měla důvod. A ten se za celé ty roky, co jsem byla pryč, nezměnil.

Bean mě upřeně pozorovala. „Většinou se sice cítím jako Superžena, ale dobře vím, že ať už mě v budoucnu ohledně mého zdraví čeká cokoli, každá pomoc se mi bude hodit. Budu potřebovat někoho, kdo dokáže pomoct v pekárně, zavézt mě na zdravotní prohlídky a podobně.“

Žaludek se mi stáhl a dlouho utajované tajemství se mi dralo na jazyk. Sevřela jsem rty, abych nepromluvila. Přece to po všech těch letech neprozradím právě teď. Udržela jsem to v tajnosti skoro dvanáct let – od toho teplého letního dne, kdy Ree vydechla naposledy.

Ale nikdo nevěděl, proč jsem odjela. Takže teta Bean netušila, co po mně žádá.

„Můžeš pracovat odkudkoli, tak proč se nepřestěhovat sem?“ zeptala se klidně a rozumně, jako by očekávala potenciální výmluvy. „Taky tady máme internet. Tohle není žádný zapadákov, kde lišky dávají dobrou noc a kde najdeš jen jeden semafor.“

Starlight v Alabamě měl dokonce dva semafory. A i když neležel na hlavním tahu, rozhodně to nebyl zapadákov. Hlavním zdrojem příjmů tady byla turistika, proudily sem davy návštěvníků z celého světa. Město žilo z legendy, z folklóru, z měsíčního svitu.

Postavila jsem se a přešla k zadnímu oknu. Za nízkým plotem, na svahu malého kopce byla v zemi prohlubeň zarostlá trávou, kam před lety dopadla hvězda.

Za dne nic nenaznačovalo, že by to místo bylo něčím zvláštní. Ale v noci, když z kráteru stoupalo hvězdné světlo, nebylo pochyb o tom, že je kouzelné.

Každou noc to světlo přitahovalo desítky návštěvníků. I za dnů, kdy bylo zataženo a záře byla matnější, byla pořád dost silná, aby potřebným poskytla jasné vedení.

Ale já jsem nepotřebovala hvězdné světlo, abych věděla, co chci. V tom jsem měla jasno. Už dlouho jsem toužila vrátit se domů.

Jak bych ale mohla vydržet nepromluvit, kdybych se přestěhovala zpátky? Nedokázala jsem udržet tajemství, ani kdyby mi to mělo zachránit život. Hlavně proto jsem odsud kdysi odjela. Byla to jediná možnost, jak uchránit to, co jsem se dozvěděla – informace, které by zničily život lidem, na kterých mi záleželo. Lidem, které jsem milovala.

S bolestí v srdci jsem se podívala na nebe a uviděla jsem hejno stříbřitých špačků, jak letí k farmě. Obvykle ptáci zůstávali v korunách stromů, které lemovaly pole, ale v těžkých dobách přilétali blíž na znamení toho, že vždycky dohlížejí na blaho rodiny. Takže mě nepřekvapilo, že je vidím zrovna teď – když uvážíme zdravotní stav Bean a její žádost.

„Nahrávací studio si můžeš zařídit ve skladišti v patře. Nebo,“ dodala Bean, praktická jako vždycky, „v komoře na farmě.“

Měla pravdu. Byla jsem hlasová herečka, měla jsem potřebné vybavení a často jsem pracovala v přestavěné komoře ve svém bytě. Ale přestěhovat se sem by vyžadovalo čas na převoz studia a jeho přípravu na nahrávání. Bylo by to náročné, ale proveditelné.

„Není to napořád,“ dodala teta Bean nezávazným tónem v neúspěšném pokusu situaci odlehčit.

Význam skrytý za slovy není to napořád mi lámal srdce a vzbudil ve mně podezření, jestli teta neví o svém zdravotním stavu víc, než prozradila.

Odvrátila jsem se od okna a podívala jsem se na Delilah, aby mi potvrdila, že teta je na tom hůř, než nám řekla, ale ta ke mně byla zády a zrovna dávala plechy do trouby.

Teta Bean znovu dvakrát udeřila holí do země. „Tak co ty na to, Addie?“

Zhluboka jsem se nadechla ve snaze potlačit zárodek paniky, která se ve mně probouzela a hrozila mě pohltit. Zrak mi padl na plechy se zákusky vyrovnané na policích a na sklenice s barevnými posypkami. Přejela jsem očima lahvičky vanilkového extraktu, který si teta sama vyráběla, s dlouhými tmavými lusky namočenými do bourbonu. Pak jsem se podívala na zakončení tetiny hole ve tvaru hvězdy – byla jemně vypracovaná, a přesto nějak dokázala nést její váhu i její starosti.

Přestěhovat se do Starlight bude velká výzva, ale nemohla jsem tetu odmítnout. Ne po všech těch letech, kdy se o mě starala a pomohla mi překonat nejtemnější období mého života.

Nikdo mě neznal tak jako ona. S tátou jsme se k ní přestěhovali, když mi byly teprve čtyři roky – hned potom, co moje matka odjela z města, když nás opustila. A po tátově smrti, když mi bylo deset, jsem tady zůstala. Matka už byla zvyklá na bezstarostný život a nemínila se vrátit k péči o dítě.

Pro tetu Bean bych udělala cokoli. „Samozřejmě že se vrátím.“

Usmála se a v očích jí zářila melancholie stejně jasně jako hvězdy, které tolik milovala. „To je moje holčička.“

Venku se na štěrkové příjezdové cestě ozval zvuk pneumatik a já jsem doufala, že je to další ze zaměstnankyň pekárny, která přijela pomáhat s tou obrovskou náloží práce. Pomoc se rozhodně hodila, ale taky bylo potřeba trochu odlehčit atmosféru. Všechny ty tetiny plány a její nejistá budoucnost se daly odložit na později, až se s tím trochu vyrovnám.

O chvilku později se otevřely vstupní dveře. Do místnosti zavanul teplý vítr a koutkem oka jsem zachytila i záblesk světla, které jsem neviděla celé roky, když dovnitř vstoupila Tessa Jane.

„Ahoj,“ pozdravila a přejela pohledem naše tváře. „Doufám, že na tu rodinnou sešlost nejdu moc brzy?“

Poznala bych ji kdekoli, s jejíma velkýma modrýma očima, světle blond vlasy a tou zasněnou éterickou aurou, která ji obklopovala ode dne, kdy se narodila, jako by do postýlky v porodnici spadla přímo z nebe. Potlačila jsem šok z nečekaného setkání a hodila jsem okem po tetě Bean, která ale už Tessu Jane vřele objímala na uvítanou.

Pomalu jsem popošla dopředu a v duchu jsem se připravovala na přivítání s tím posledním člověkem, kterého bych tady dnes očekávala.

Tessa Jane Cobbová Wingroveová Fullbrightová. Moje nevlastní sestra.

2.

Z kuchyně Verbeny Fullbrightové

Když zkoušíte nový recept na dort, nebojte se užít si trochu zábavy a experimentovat s různými příchutěmi a texturami. Samozřejmě se to nemusí vždycky podařit, ale když jdete do rizika, můžete objevit něco, co už dlouho hledáte.

Tessa Jane

„Jupííí!“ výskala teta Bean, když nás to pondělí brzy ráno vezla svou hráškově zelenou dodávkou jménem Cukroušek, což byl Ford pick-up z roku 1951. „Taky milujete tuhle denní dobu, holky moje?“

„Milovala bych ji víc, kdybych nebyla tak vyděšená,“ odpověděla Addie, která seděla mezi tetou a mnou. „Existuje nějaký důvod, proč řídíš jako blázen?“

Rozbřesk byl chladný a mlhavý a já jsem si seděla na rukách, abych neměla tendenci chytat se sedadla, přístrojové desky nebo čehokoli jiného, zatímco se Bean řítila bočními uličkami mezi její farmou a prodejnou pekařství Starling na Market Street.

Bylo pár minut po sedmé a teplota v autě byla zhruba stejná jako venku – asi čtyři stupně – protože topení bylo už celá desetiletí polámané.

„Blázen? To těžko,“ odfrkla Bean. „Ty se nebojíš, Tesso Jane, že ne?“

„Jsem strachy bez sebe,“ přiznala jsem. „Nikdy v životě jsem si tolik nepřála mít airbag.“

Hlas jsem měla ochraptělý únavou. Byla jsem strašně utahaná, psychicky vyčerpaná. Od svého příjezdu jsem se nedokázala uvolnit. Kromě starostí o zdraví tety Bean a pocitu napětí z toho, že jsem v Addiině blízkosti, jsem strnula pokaždé, když mi zazvonil telefon, protože jsem si byla jistá, že mi volá dědeček.

Byla jsem ve městě už třetí den – a podle pravidel slušného chování jsem Winchestera Wingrovea měla už dávno navštívit. Ale pořád jsem to odkládala. Nejen proto, že jsem nechtěla znovu, bůhví pokolikáté, slyšet, co se ode mě očekává – jako by mi to nevštěpovali od narození – ale taky proto, že bych si teď v jeho přítomnosti tak úplně nevěřila. Byl zvyklý na to, že jsem se chovala příjemně a optimisticky, dokonce to vyžadoval. Při mojí současné pochmurné náladě bych mohla říct nebo udělat něco, čeho bych později litovala, protože popudit ho bylo jako kopnout do vosího hnízda.

Auto sebou trhalo a skřípalo, jak teta škubala řadicí pákou. „Božínku, kdy jste si vy holky naposledy užily trochu legrace?“

Rychle jsme na sebe s Addie pohlédly a pak jsme se hned podívaly jinam, ani jedna z nás nic neřekla.

Opravdu jsem si nevzpomínala. Legrace byla slovo, které v mém slovníku už dlouho chybělo.

Bean zavrtěla hlavou a zamlaskala nad naším mlčením. „Ach bože, budeme na tom muset zapracovat.“

„Můžeme na tom pracovat a dodržovat přitom omezenou rychlost?“ zaprosila Addie.

Teta Bean se zasmála, ale přece jen trochu zpomalila. „Jsem prostě tak zatraceně šťastná, že jste obě tady. Gavin by byl taky šťastný. Jak ten vás měl rád, holky moje.“

Gavin, můj a Addiin otec. Zemřel, když mi bylo teprve pět a půl, a mně bylo hrozně líto, že jsem nikdy nedostala šanci ho opravdu poznat. Potlačila jsem nával smutku a soustředila jsem se na pozorování kapek vody stékajících po předním skle.

„Jsi si jistá, že nemůžeš dostat delší volno, Tesso Jane?“ zeptala se teta. „Vím, že je to ode mě neskromné, ale byla bych moc ráda, kdybych tě tady mohla mít déle než jen měsíc.“

„Určitě bych ráda zůstala, ale můj šéf dostal málem infarkt už při zmínce o jednom měsíci.“

Teta šťouchla do Addie loktem. „To nám má připomenout, abychom nebraly jako samozřejmost, že si šéfujeme samy.“

„To je pravda,“ přikývla Addie, ale už k tomu nic nedodala. Seděla strnule jako socha s koleny u sebe. Pravý loket si tiskla těsně k tělu, jako by se mě nechtěla dotknout ani centimetrem svého těla. Myslím, že si ani nevšimla, jak se teta Bean zamračila.

Celý den se teta snažila, aby si se mnou Addie víc povídala. Vlastně se o to snažila celý můj život.

Já jsem se teď naopak přisunula k Addie trochu blíž, až se naše paže dotýkaly. K mému překvapení sebou netrhla, jak to dělávala, když jsme byly malé a já se k ní moc přiblížila.

Kaštanové vlasy si vyčesala a upravila do úhledného drdolu, ani vlásek bokem. Neměla skoro žádný make-up – jen řasenku a tónovací lesk na rty. Ruce s krátkými nenalakovanými nehty pevně svírala v klíně. Na sebe si vzala obyčejné modré kotníkové džíny, černé tenisky a olivově zelenou parku v pase staženou šňůrkou, uvázanou na úhlednou mašličku.

Před touto návštěvou jsem s Addie naposledy mluvila, když jí bylo osmnáct – skoro před dvanácti lety. Za celou tu dobu se skoro nezměnila – vypadalo to, že je pořád stejně uzavřená a nikoho do svého života – ani do svého srdce nepustí. Ne že by jí to někdo mohl vyčítat, když ji její máma opustila a pak jí umřel táta. A potom umřela i její nejlepší kamarádka ze školy, Ree. Byly to velké ztráty, až příliš velké.

Se mnou byla Addie vždycky obzvlášť ve střehu. Držela si mě od těla a dávala mi za vinu něco, za co jsem nemohla. Když jsme byly malé, bez výčitek mě ignorovala, jako bych tam prostě nebyla. Byla v tom tak dobrá, že kdyby nebylo tety, začala bych pochybovat o své vlastní existenci.

Ale teď, i když se mnou od mého příjezdu skoro nepromluvila, jsem měla pocit, že se v ní něco změnilo. Už nebyla tak zatvrzelá. Vůbec jsem netušila, jak si to mám vykládat.

Bean zatočila prudce doleva a celý prostor auta zaplnila chrčivá country hudba. Odstředivá síla mě přitiskla na dveře a já jsem se marně snažila najít na tetině příšerném stylu řízení něco pozitivního.

Vidět záblesky světla a naděje i v beznadějné situaci – i v těch nejnepříjemnějších lidech – byla vždycky vlastnost, na kterou jsem se mohla v životě spolehnout a která mě hřála u srdce. Ale už skoro rok jsem téměř žádné světlo neviděla, i když jsem se snažila. A v posledních dvou měsících to bylo takřka nemožné. Když teď tato moje schopnost prakticky vymizela, měla jsem pocit, že to já jsem ztracená v temnotě. V temnotě a chladu.

Jak jsem pozorovala dvojici stěračů, které z čelního skla odhrnovaly vrstvu vody, přála jsem si, abych mohla cestovat v čase. Vrátila bych se do okamžiku před Velkým ponížením, incidentem, jenž zlomil mého ducha a uvrhl mě do bezútěšnosti. Zlomil mi srdce a zlomil mě samotnou.

Vlastně by mi nevadilo vrátit se o šest měsíců zpátky, možná i o rok. Ne, o dva roky. Do chvíle, kdy jsem vešla do restaurace Southern Oaks Country Club, kde jsem pracovala jako šéfcukrářka, a poprvé jsem se setkala s Carsonem DeWittem, kterého zrovna najali jako hlavního šéfkuchaře.

Kdybych tehdy věděla, co vím teď, rozhodla bych se jinak. Vyhnula bych se bolesti a ponížení.

Někteří lidé, jako třeba má matka, si mysleli, že už bych se přes to zlomené srdce měla přenést. Ale na druhou stranu to byla ona, která pár týdnů po tom, co mě Carson opustil před oltářem, jedním pohledem zhodnotila moje zoufalství, které jsem si oblékla jako pohodlný župan a nosila ho od chvíle, co jsem dostala kopačky, objala mě, políbila mě na čelo a řekla, že už to stačilo.

Moje máma má velké srdce, ale málo trpělivosti. Protože pak dodala: „Nezapomínej, kdo jsi a odkud pocházíš, Tesso Jane. Cobbovi si nelibují v sebelítosti.“

Radši o sobě přemýšlela jako o Cobbové, což bylo rodné jméno její matky, než jako o Wingroveové. Popravdě by radši byla kýmkoli jiným než Wingroveovou. S mým dědečkem si nikdy nerozuměli, hlavně pokud šlo o babičku, které jsem vždycky říkala Gigi a kterou máma zbožňovala.

Dědeček… zřejmě ne. Měli každý svou vlastní ložnici v různých křídlech jejich obrovského domu a skoro spolu nemluvili. Ne že by se hádali, to ne. Prostě to vypadalo, jako by vedli oddělené životy – a přitom žili pod jednou střechou, přes čtyřicet let.

Už v raném věku jsem zjistila, že existuje termín manželství z rozumu, i když mi trvalo léta, než jsem mu plně porozuměla. A od té doby jsem se zapřisáhla, že já se vdám jen a čistě z lásky.

V hrdle mě pálilo lítostí, když jsem si vzpomněla na to, jak Carson poklekl a požádal mě o ruku. Snažila jsem se ten obraz ze všech sil zaplašit a přála si, aby bylo snadnější se těch vzpomínek zbavit. Abych mohla změnit minulost.

„Jestli potřebuješ inspiraci, aby ses posunula dál,“ řekla mi máma tehdy v listopadu, „jen si vzpomeň na všechny ty lidi, kteří jsou na tom hůř než ty.“

Věděla z vlastní zkušenosti, v kolika různých ohledech na tom byli někteří lidé hůř. Vedle své veřejně známé kariéry finanční konzultantky měla i tajný život, o kterém jen málokdo věděl – takovým lidem pomáhala. A abychom je ochránily, trvala na tom, že navenek budeme působit jako dokonalé ženy z privilegované vrstvy.

Bohatství má úžasnou schopnost skrývat hříchy i záslužné skutky.

Ale i když jsem věděla, že ano, jiní jsou na tom hůř, toto vědomí mě zázračně neuzdravilo. Jen mi to ke zlomenému srdci přidalo provinilý pocit. A tak jsem začala svoji bolest skrývat, zahrabala jsem ji hluboko, pryč z dohledu ostatních.

Předstírala jsem, že je v pohodě pracovat ve stejné kuchyni jako Carson, když se ukázalo, že opustil jen mě, ale ne svou práci.

Pomáhala jsem mu, když si stěhoval věci z našeho společného bytu. Šlechetně jsem se nabídla, že vrátím všechny naše společné svatební dary s ručně psaným vysvětlením. Vrátila jsem svůj zásnubní prsten a ani jsem při tom nezamáčkla slzu.

Ale v duchu? Proklínala jsem ho a přála mu, ať ho popálí vřelý olej. Doufala jsem, že uklouzne a spadne z našeho balkónu ve druhém patře. Představovala jsem si, jak mu cpu do krku všechny ty omluvné vzkazy, které jsem napsala jako poděkování za svatební dary. A když jsem mu vracela prsten, nejraději bych mu ho strčila někam, kam slunce nesvítí.

Prostě jsem se změnila v někoho, koho neznám. Dny mi připadaly zamračenější, noci temnější. Hvězdy přestaly zářit. Lepší stránky věcí zmizely. Nedokázala jsem vidět vnitřní světlo – ani své vlastní.

Nervy jsem měla napjaté k prasknutí a věděla jsem, že pokud se chci znovu stát člověkem, kterým jsem bývala – člověkem, kterému záleželo na ostatních, ale i na sobě – musím udělat něco drastického. Přemýšlela jsem, co přesně by to mělo být, když vtom mi minulý pátek zavolala teta Bean kvůli naléhavé rodinné schůzce. Ke konci našeho rozhovoru jsem udělala okamžité rozhodnutí a zeptala se, jestli bych u ní mohla zůstat i o něco déle než jen přes víkend. Jen měsíc, dodala jsem s tím, že potřebuju trochu zvolnit a změnit místo pobytu.

Ve skutečnosti jsem se ale potřebovala vrátit na místo, kde jsem se cítila nejvíc sama sebou.

„Pusinko,“ řekla Bean svým silným, ale laskavým hlasem, „můj dům je i tvůj dům. Zůstaň, jak dlouho chceš.“

Farma pro mě opravdu byla jako domov, i když jsem tam pobývala jen o prodloužených víkendech, občas o svátcích a pár týdnů každé léto. Vždycky byla plná sladké vůně vanilky a tetiny bezpodmínečné lásky, která zdaleka převážila nad Addiiným ledovým chováním ke mně.

Čím jsem ale byla starší, tím víc jsem si uvědomovala, že domov pro mě nepředstavuje farma, ale teta Bean.

Podívala jsem se na ni se sevřeným srdcem. Nebylo možné si nevšimnout, jak se její zdraví od mé minulé návštěvy na Den díkůvzdání zhoršilo. Pomyslela jsem na její nemocné srdce a na to, jaké dopady to bude mít v budoucnosti, a snažila jsem se najít alespoň jiskřičku světla. A našla jsem ji v tetině radostném smíchu, když řízla další zatáčku. Klidně bych s ní absolvovala ještě milion podobných jízd smrti, jen abych ten smích mohla slyšet znovu a znovu.

Bean přerušila narůstající ticho: „Chápu, proč tě šéf nechtěl uvolnit, Tesso Jane, i když je to jen na měsíc. Vždyť jsi loni dostala cenu za přípravu luxusních cukrářských výrobků. To je velká pocta v tak mladém věku. Říkala jsem ti o tom, Addie, pamatuješ?“

„Ano,“ řekla neutrálním tónem.

Teta Bean nejspíš Addie zatelefonovala nebo jí poslala textovku hned potom, co se tu zprávu doslechla. Byla vždycky naším prostředníkem, pokud šlo o vzájemnou komunikaci. I když jsme byly malé. Jakmile jsme vyrostly, otevřeně nám řekla, že se o zprávy od Addie dělí se mnou a naopak, jestliže jí to výslovně nezakážeme. Přeposílala fotky, sdílela konverzace, klepy a všechny ty drobnosti, které by členy rodiny zajímaly. Které by je měly zajímat.

Stejně jako jsem si byla jistá, že Addiina oblíbená zmrzlina je pistáciová, i ona věděla, že já mám nejraději moka s kousky čokolády. A stejně jistě, jako jsem já věděla, že se Addie rozešla se svým posledním přítelem, protože se choval hrubě k servírce, i ona věděla, jak jsem se seznámila s Carsonem, kdy jsem se zasnoubila a jak katastrofálně to všechno skončilo.

Byl to tetin způsob, jak nás udržet pohromadě, i když vlákno, které nás spojovalo, bylo tak křehké, že se mohlo každou chvíli přetrhnout.

„Řekla jsi Tesse Jane o té roli, kterou jsi nedávno dostala?“ zeptala se teta ve snaze zapojit Addie do konverzace. „O roli v tom animovaném filmu?“

Všechny v autě jsme věděly, že mi to Addie určitě neřekla. Stejně jako si každá z nás byla jistá, že mi teta tu zprávu sdělila už před pár měsíci.

Ale protože se Bean tak zoufale snažila, odpověděla jsem: „Ty jo, gratuluju!“ Snažila jsem se, aby to znělo překvapeně, ale vyznělo to jaksi divně a afektovaně.

Addie se na mě podívala a zvedla obočí.

Já jsem se nuceně usmála. Kdybych ji neznala, přísahala bych, že jsem v jejích očích zahlédla humorný záblesk, než odpověděla: „Díky.“

Addiin talent pro napodobování hlasů se projevoval už odmalička. Každá z jejích panenek měla vlastní hlas – některé si Addie vypůjčila od kreslených postaviček jako králík Bugs Bunny nebo Šmoulinka. Dokázala napodobovat zvuky a často toho využívala, aby lidi – hlavně tetu Bean – rozesmála. A měla taky jedinečné hlasy pro všechny naše domácí mazlíčky.

Addie bylo deset, když táta umřel. A jak se potom začala ještě víc uzavírat do sebe, teta ji jednoho dne zapsala do místní amatérské divadelní skupiny. Tam se taky seznámila s Ree. Tam se dokázala oprostit od svého smutku, i když jen na chvíli – když předstírala, že je někdo jiný. Ale ani na jevišti, ve světle reflektorů se nikdy necítila pohodlně. Proto jí tolik vyhovovalo hlasové herectví. Měla šanci hrát, aniž by někdo sledoval každý její pohyb.

V průběhu let namluvila spoustu reklam, dokumentárních filmů i audioknih. Dostala menší role v mnoha animovaných televizních pořadech, videohrách i v několika filmech. Momentálně měla hlavní roli v jednom animovaném televizním pořadu o nezbedném králíčkovi, který byl tak populární, že se s touto postavičkou chystala i show na Broadwayi a zábavní park.

A tohle jsem samozřejmě věděla díky tomu, že mi to teta Bean řekla.

Byl to velmi zvláštní pocit – někoho znát, a přitom ho vůbec neznat.

O kilometr dál teta Bean zpomalila na stopce a rezolutně stočila skomírající konverzaci jiným směrem. „Určitě si pamatujete na Tylera Underwooda? To jeho firma provádí v pekárně stavební práce.“

Addie přikývla, já jsem se zavrtěla na sedadle a zeptala se: „Brouk má vlastní firmu?“

Teta Bean se usmála. „Potom, co pracoval pár let ve stavební firmě mimo město, si tady loni v létě založil vlastní podnik a já jsem si ho hned najala. A dávno se mu neříká Brouk, protože od té doby, co jste s ním chodily na základní školu, už z té své posedlosti hmyzem vyrostl. Díkybohu.“

Tyler Underwood. Naposledy jsem ho viděla skoro před rokem, když jsem byla ve Starlight navštívit tetu Bean. Když mě zahlédl, jak si prohlížím výlohy na Market Street, prudce se otočil a odešel opačným směrem, aby nemusel předstírat zdvořilou konverzaci.

Nepřekvapilo mě to. Neměl mě rád, nikdy. Protože jsem byla Wingroveová.

Mezi našimi rodinami byla zlá krev. Přesněji řečeno, můj dědeček se k Underwoodovým zachoval hrozně.

Ani to nebylo žádné překvapení. Vypadalo to, že můj dědeček se tady v okolí zachoval hrozně skoro ke všem.

Teta Bean řekla: „Teď se Tyler stará o zatoulaná nebo zraněná zvířata všeho druhu. Některá se mu prostě objeví u dveří, o jiných se doslechne od lidí. Vždycky jim pomůže, tak nebo tak. Zrovna teď má u sebe maličkou vačici se zraněnou nohou, která čeká na rehabilitaci, kočku se šesti koťaty a nějakou želvu, která se mu usadila vzadu na dvoře, takže si tam ani nemůže postavit verandu, dokud ta potvůrka neodejde. Tyler si dělá legraci, že jeho zadní dvorek by měl být vyhlášený za přírodní rezervaci.“

Jednou, když jsme byli s Tylerem ve třetí třídě, mi do lavice zavřel velkou kobylku. Ta mi pak vyskočila přímo do obličeje, když jsem zvedla desku, abych si sáhla pro učebnice. Třída řičela smíchy a já jsem byla celá rudá, když jsem ji opatrně chytala a pak ji odnesla v dlaních a vypustila z okna. Celou dobu jsem myslela na to, že bych nejradši nacpala do lavice Tylera, aby viděl, jaké to je. Když ho potom za pár týdnů někdo zamkl v tělocvičně v kumbálu na nářadí, říkala jsem si, že karma funguje.

„Bude dnes ráno v pekárně?“ zeptala jsem se obezřetně a poškrábala si pupínek na krku.

Teta Bean přeřadila. „Je to možné.“

No paráda. Hned po ránu se setkat s jeho nepřátelstvím, to bude skvělý začátek dne. Už jsem se nemohla dočkat.

Cítila jsem, jak mě zaplavuje podráždění, a skoro jsem podlehla pocitu bezmoci. Najednou se zdálo, jako by se temnota v mém životě zabydlela a chystala se v něm setrvat. Moje staré já nikdy nebylo tak sarkastické. Moje staré já, to, které slepě důvěřovalo a vždycky věřilo, že v každém člověku je dobro, by se znovu pokusilo Tylera přesvědčit, že já nejsem jeho nepřítel.

„Varuju vás, dávejte si na něj pozor,“ pokračovala teta. „Pořád se pokouší umístit svoje chráněnce k lidem, co mají měkké srdce.“

Obrátila jsem se k ní: „Tak takhle jsi přišla k Lucy a Ethel?“

Teta Bean se zasmála. „Jasně, moje srdce je teď široko daleko nejměkčí. Jsem snadný cíl.“

Když se zmínila o svém srdci, zmocnil se mě smutek. Ve snaze najít záblesk naděje jsem sáhla po svém přívěsku s hvězdou, stejném jako měla Addie, jen abych si uvědomila, že ho nemám.

„Kdo jsou Lucy a Ethel?“ zeptala se Addie.

„Pekingské kachny,“ odpověděla Bean. „Neuvěřitelně oprsklé.“

Addie si ještě nevšimla nového přírůstku v tetině domácnosti, protože po pátečním rodinném setkání odjela zpátky do Birminghamu, aby se připravila na dočasné přestěhování sem. Vrátila se včera pozdě v noci, kdy nám teta Bean oznámila, že dnes brzy ráno se pojedeme podívat, jak postupuje renovace pekařství Starling.

„Odkdy máš ty kachny, teto?“ zeptala se Addie a trochu se zavrtěla na sedadle.

Teď už jsme se dotýkaly celým bokem. Tentokrát jsem to byla já, kdo se odtáhl ve snaze udělat mezi námi alespoň malou mezeru. Držet se od ní dál mi bylo proti srsti, protože jsem se celý život snažila, aby mě přijala jako kamarádku, když už ne jako sestru. Ale když se teď zdálo, že mě k sobě pouští blíž, nemohla jsem si pomoct a podezírala jsem ji, že je to jen naoko. Jediné, na co jsem pomyslela, bylo, že se musím ochránit. Postavit mezi nás zeď. Odstrčit ji pryč. Už bych nesnesla další trápení a zklamání.

Mlha přešla v setrvalé mrholení a teta Bean řekla: „Tyler ke mně přišel minulý týden – s těma svýma velkýma hnědýma očima a mužným šarmem – a vykládal, že párek kachen potřebuje nový domov, nejlíp s rybníčkem. A pak už si jen pamatuju, že jsem u něho dělala objednávku na domek pro kachny.“

Addie řekla lehkým tónem: „Doufám, že ti aspoň dal slevu.“ Její hlas byl fascinující, hlavně když v něm zazněl humor. Nedivila jsem se, že je po ní taková poptávka. I když, upřímně řečeno, jsem byla překvapená, že se na dráhu hlasové herečky vůbec vydala. Vždycky jsem si myslela, že zůstane ve Starlight a bude pracovat v pekárně. Pečení zákusků milovala.

Na rozdíl ode mě. Já jsem měla ze zákusků trému, protože ať jsem se snažila sebevíc, nikdy nechutnaly tak dobře jako ty tetiny. Navzdory výcviku a genům byly mé zákusky úplně obyčejné, místo aby byly kouzelné.

To jediné, co jsem opravdu ráda pekla, byly sušenky. Zdobené sušenky. Coby šéfcukrářka v restauraci bych se to nikdy neodvážila svým kolegům přiznat. Taky jsem se nikdy nikomu nesvěřila, že práci šéfcukrářky nemám ráda. Stejně pro mě nikdy žádná jiná nepřicházela v úvahu. Kariéru mi rodina naplánovala už v útlém dětství – dědeček rozhodl, že ze mě bude nejlepší pekařka široko daleko. Nejlepší Fullbrightová. A když on se jednou pro něco rozhodl, bylo lepší s ním nedebatovat.

Bean zpomalila a zahnula na Market Street. „Tyler si nic neúčtuje, jen nějaký materiál navíc, který zrovna nemá v zásobě. Má v plánu na tom začít pracovat už brzy, tak nebuďte překvapené, až ho na farmě uvidíte.“

V duchu jsem proklínala to nevhodné načasování. Prostě se budu snažit jít mu z cesty. Nebudu se pokoušet se s ním spřátelit. Nebo se omlouvat za dědečkovo chování. Ani s ním mluvit, pokud to nebude absolutně nutné.

Pak jsem si povzdechla, znechucená tím, že moje první myšlenka byla, jak si udržet odstup.

„Jak je jeho mámě?“ zeptala se Addie.

Obava v jejím hlase mě znepokojila. „Má paní Ernie nějaký problém?“

Table of Contents

1.

2.