© Monika J. Čapková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu nakladatele.

Cover ilustration © Miloš J. Kohout, 2025

Prolog

Kovář

Ta bezmoc mě přivádí k šílenství. Napínám křídla, rozrážím ticho mraků a stoupám výš… Tam, kde má být klid. Kde bych měl najít odpovědi. Ale když se dotknu výšin, nenacházím nic. Místo útěchy mě obejme chlad. A tak se vracím zpět. Tam, odkud mě volá Annin hlas.

Vítr mě unáší nad krajinou. Pod sebou vidím temné lesy, rozprostírající se jako moře, vlnící se pod dotekem ranního větru. Letím nízko, tak nízko, že konečky křídel čeří vrcholky borovic, jejichž jehličí voní smolou a rosa na pavučinách se třpytí jako drahokamy.

Anna… moje Anna. Jsem její strážce. Její ochránce. A přesto se mi vytrácí mezi prsty. Zavřela přede mnou své srdce a já mohu jen přihlížet, jak se propadá hlouběji do propasti vlastních pochybností.

Její dům je tichý. Slabé světlo lampy kreslí obrysy její osamělé siluety. Stojí u okna a v prstech svírá porcelánovou sošku anděla. Kdysi ji utěšovala. Dnes je to relikvie minulosti, kterou se snaží pohřbít.

„Láska je jen iluze,“ šeptá do tmy. „Jako mlha, co se rozplyne, jakmile se k ní přiblížíš.“

Její slova se vpíjejí do noci jako kapky inkoustu. Byly časy, kdy bych ji mohl obejmout křídly, zašeptat jí do ucha, že láska nezmizí, dokud ji sama nevyžene. Tehdy mi ještě naslouchala.

Vítr mě unáší dál. Přelétám nad jezerem zahaleným do mlhy. Všude kolem visí zvláštní klid, jako by svět na chvíli zadržel dech. A právě v tom tichu zahlédnu světlo. Proniká mlhou jako roztažená křídla. Vrací mě zpět k místu, které mě po staletí přitahuje svou magickou mocí. Krajina je protkána jemnou pavučinou lásky, která spojuje každý kámen, každý proud vody, každý dům.

Pohádková roubená stavení lemují průzračný potok, jehož voda ševelí o kamenné zídky. Mezi domy se táhnou úzké pěšiny, vyšlapané generacemi, a ve vzduchu voní čerstvě posečená tráva, smíšená s kouřem z komínů.

Uprostřed této krajiny kdysi stával starý hamr, kovárna a mlýn. A nad tím vším… stojí on. Monumentální plastika anděla z kovu a kamene. Jeho křídla působí těžce, ale v pohledu se skrývá něco, co mě nutí zpomalit let. Zastavím se u jeho očí, ve kterých je síla, pokora, vyrovnanost. To, co zoufale hledám.

Pomalu klesám k zemi. Než se jí dotknu, ucítím známou vůni dřeva a uhlí, která se mísí s tlumeným rytmem kladiva dopadajícího na kov.

Kovárna dýchá tmou, ale její srdce plane rudým světlem. Teplo mě obejme jako živoucí bytost. U výhně stojí kovář. Paže pokryté sazemi, vlasy stažené do uzlu. Jeho pohyby jsou soustředěné, každý úder kladiva přesný, přerušovaný jen praskáním ohně, jehož rudé světlo se kroutí po stěnách v divokém tanci.

U dveří visí stará kožená brašna a na stole leží otevřená kniha s nákresy a poznámkami, poznamenaná otisky uhelných prstů. V rohu místnosti odpočívá malá truhlice, pokrytá prachem a ukrývající prastaré příběhy.

Vznáším se nad schody do patra staré stodoly, jejíž trámoví je mistrovsky zpracováno neznámým tesařem. Každý spoj, každá vyřezaná linka dýchá trpělivostí a rukama, které věděly, jak vést dláto. Ticho, které mě obklopuje, je téměř posvátné. Cítím, jak se zde prolíná minulost s přítomností, jak se v žáru výhně rodí budoucnost.

Kovář drží v kleštích kus rozžhaveného železa. Pot mu stéká po čele, smývá uhelný prach z tváře a odhaluje rysy muže, který nepřetváří jen kov, ale i sám sebe.

Chtěl bych vzplanout světlem, zjevit se mu a dát mu znamení. Ale ve dveřích se objeví jeho žena. Její příchod je jako náhlý poryv větru. Sledovat ji je jako sledovat živel – nezkrotný, živoucí. Její pohyby jsou ladné, plné mladistvé dravosti, která láká i tiší zároveň.

Přistoupí k němu a lehce se dotkne jeho ruky.

Kovář ponoří železo do vody a pomalu se otočí k ní. Jeho tvář se rozzáří úsměvem, který nemá nic společného s výhní, ale s tím, co hoří v jeho srdci. Jejich oči se setkají a v tom jediném pohledu si beze slov předají lásku. V tichu, v žáru, v jediném okamžiku, který je pouze jejich.

Tohle je láska, kterou chci pro Annu. Ne plané sliby. Ne iluze. Ale něco skutečného. Co dýchá i ve tmě.

Kovář kleká k nohám své ženy a v mozolnatých prstech drží růži, kterou právě dokončil. Její smích, plný něhy, naplní dílnu a pomalu rozvazuje šněrování šatů. Tkanina sklouzne z jejích ramen a světlo ohně se odráží na její kůži jako odlesk něčeho posvátného.

Kovář zůstává nehnutě stát. Jeho ruce, navyklé na sílu, váhají dotknout se té křehkosti. V jeho očích plane touha i úcta – vnitřní zápas muže, který ví, co drží v rukou.

Ale ona ho vezme za dlaň a přiloží si ji k tváři. V jejích očích není strach, jen důvěra.

Pohled na její nevinnost kováře uchvacuje.

„Jsi tak nádherná, Terezko…“

Cítím, co mezi nimi vzniká. Jako bych byl součástí jejich srdcí i těl, po kterých ďábel kreslí čertovské obrazce smilstva.

„Co mi to děláš, Terezko?“

Vím, že právě tohle je láska – ve které se snoubí žár, něha i důvěra. Láska, která nezná podmínky.

Když vše utichne, kovář zůstává stát, oči upřené ke dveřím, za kterými Terezka zmizela. Přiblížím se k němu tiše, ale on mě cítí. Otočí se, a když mě spatří, jeho oči se rozšíří úžasem.

„Kdo jsi?“ zašeptá.

„Jsem anděl,“ odpovím klidně, obklopen jemnou září.

„Udělal jsem snad něco špatně?” ptá se provinile.

„Vůbec ne,“ pousměju se. „Naopak. V tvém srdci hoří oheň, který nebere, ale dává. Díky tobě vím, že láska ještě existuje.“

Kovář zůstává stát, zmatený: „Nerozumím tomu…“

Zlehka se k němu natáhnu a dotknu se jeho srdce. „Žehnám ti, kováři,“ zašeptám. „Tvá láska mi dala víru, že i Anna ji jednou nalezne.“

Roztáhnu křídla a vzlétám. Svět pod mými křídly znovu ožívá. První paprsky svítání se opírají o hladinu potoka a mění ho v třpytivou stuhu světla. Vítr rozechvívá koruny stromů a v dálce se rozezní zvon – hluboký, táhlý, jako odpověď na nevyřčenou modlitbu.

A já letím dál. S nadějí, že i Anna jednoho dne uslyší ten samý zvuk.

Zvuk probouzejícího se srdce.

Část první
2021/2022 třetí ročník

Kapitola 1

Mezinárodní den objímání

Zkouškové období zimního semestru mi letos přijde až nečekaně snadné, ale Marie můj pocit očividně nesdílí. Její poslední hodnocení bylo označeno písmenem „C“, což je pro ni zdrcující. Už notnou dobu sedí zamlklá na barové stoličce místního klubu „U padlého anděla“ a zdárně se utápí ve svém čtvrtém drinku. Přitom se nenápadně rozhlíží kolem sebe a pozoruje mužskou část osazenstva za účelem možného zlepšení nálady při dalším pokusu o navázání vztahu.

„Neznáš ho?“ zahleděně se dívá před sebe a šťouchá mě loktem do ramene, div že mi nevyrazila skleničku z ruky. Ubrouskem utírám rozlité kapky a v ten samý okamžik do mě dloube podruhé.

„Co blbneš, Mařeno?“

„Podívej se na toho v tom obepnutém černém svetru. Vidíš ho?“

„A co konkrétně mám vidět?“

„Bože, ten je dokonalej…“ Aniž by reagovala na můj naštvaný tón hlasu pramenící z dalšího rozlití mého pití, dál v poklidu hypnotizuje muže stojícího na protější straně baru. Ten se náramně baví pohledem na mé polité ruce a jejich komickou snahu zabránit asi deci Aperolu stéct po barové desce do mého klína. Znechuceně ho sjedu očkem od hlavy až k pasu, protože zbytek jeho postavy je schovaný za barem. A on dělá to samé se stejnou částí mého těla. Nesnáším tyhle namachrované typy, ale po prvotním krátkém průzkumu musím uznale konstatovat, že na to bohužel má.

„No jasně, přesně ten typ muže, co vypadá, že nikdy nepoznal jinou emoci než sebeuspokojení,“ utrousím spíš pro sebe.

A přesně ten typ, který by mi nikdy nedal lásku, ale zbavil by mě napětí, ze kterého už doslova šílím. Díky tomu na okamžik opouštím svou léta pěstěnou ulitu a vychutnávám si ten potlačovaný slastný pocit, který probíhá v mém podbřišku. Dovolím svým myšlenkám bloudit. Představuji si jeho silné ruce, jak mě pevně objímají, a já podléhám jeho moci. Cítím opojnou vůni mužských feromonů a přivírám oči. Nechci, aby mě prozradily. Je snadné v nich číst. Jsou vstupní branou k mé slabosti pro vášeň, která muže spálí na uhel. Mapou, která jim usnadňuje jejich lov, ale vzápětí je nechá bloudit v temných uličkách. Chybí mi vášeň. Zakazuji si ji, bráním se okouzlení, ale hluboko v sobě cítím, jak se moje vůle vzpírá. Trpím při bezesných nocích, kdy si vedle sebe představuji chlapa, jako je on. Chlapa, který by mě zbavil Luboše!

Hřích by mi dal křídla, ten neochvějný pocit moci. Ďábelské plamínky v očích, ve kterých by bylo vepsáno: Je konec!

Jenže, všimnul by si toho?

Zbytek rozlitého Aperolu si pomalu našel cestu do mého klína…

Znechuceně si prohlížím Marii a krotím nutkání se smát. Z očí ji šlehají záblesky žhnoucí komety, která právě proťala naši atmosféru. Rudnou jí tváře a intenzivním třením svého těla o hranu pultu se zřejmě připravuje k neodvratné explozi.

Ustoupil od baru, jako by věděl, co se nám právě odehrává v hlavách, a s pobavením sleduje naše výrazy. Jeho tělo je snad dokonalost sama. Každý sval je přesně tam, kde má být. Nic povadlého, spíše naopak. Sebejistý výraz, pronikavě tmavé oči, sexy úsměv. Hodně sexy úsměv. Ne, extrémně sexy úsměv…

Dopíjím drink na ex, abych si resetovala mozek. Otáčí se k nám zády, odstupuje pár kroků od baru, aby nám demonstroval dokonalý střih značkových riflí, ve kterých se mu vyjímají hýždě, co svět neviděl a mé oči doteď taky ne. Odhaduji ho tak na čtyřicet. Má šmrnc. Jeho mimika i řeč těla jsou rajcovní. Dokonalý ďábel. Beru Mařce její nedopitý drink a chladím si jím své mandle ožehlé vnitřním žárem orgánů, které už nikdo nikdy netransplantuje. Právě jsem se vyřadila ze seznamu dobrovolných dárců orgánů.

Pokradmu se otáčím k Marii a sleduji, jestli už náhodou nezačala „hořet“ i ona. Příroda ji moc neobdařila. Vše na jejím těle je asymetrické, díky čemuž si zřejmě vybrala studium medicíny.

„Řekni mi, Anno, v čem tkví můj problém?“ Je nešťastná a kroutí rty do prazvláštního výrazu, který její rozpoložení ještě víc zvýrazňuje.

Přemýšlím nad odpovědí. Když jsem ji viděla poprvé, nemohla jsem si pomoct a spontánně jsem se usmála. Byla rozkošná, a přitom tak zvláštní. Její úzká ramena přecházela do pasu baletky, který zdůrazňoval výrazné křivky boků, a mezi čokoládově zabarvenýma očima se jí rýsoval drobný, téměř dětský nos. Procházela uličkou mezi lavicemi, nervózně si uhlazovala kaštanové vlasy za uši, a tím ještě víc upozorňovala na své výrazné ušní boltce. Celek působil nesourodě, ale právě v tom spočívalo její kouzlo. Orosilo se mi podpaždí a jí čelo. Vybrala si mě. Sedla si vedle mě a s naprostou vážností prohlásila, že má symetrie obličeje vyváží její asymetrii. V ten samý moment jsme vyprskly smíchy. Okamžitě se usídlila v mé srdeční komoře a i přes silný průtok krve se z ní už nikdy neodplavila.

„Možná jen nemáš jiskru v oku nebo máš od narození šedý zákal,“ prohlásím suše.

„Fakt vtipný. Čekala jsem od tebe rozumnou odpověď.“

„Tak si nevybírej tyhle typy, ale sobě rovné.“

Marie si prohlédla své tělo smutným pohledem: „Máš pravdu, jako Marilyn Monroe nevypadám,“ a pokrčí rameny. „Měla bych začít cvičit.“

„Znám tě, Marie, od prvního semestru. Říkala jsi to už stokrát a nikdy jsi nezačala. Co vím, dvakrát už ti propadla na naše poměry dost drahá permanentka.“ Má slova doprovází její hlasitý povzdech.

„Protože pokaždé dospěju k závěru, že by mi to stejně nepomohlo.“

„V tom případě bys měla sbalit Jirku. Ten si za svůj obor vybral plastickou chirurgii.“ Vím, že jsem to trošku přehnala, ale pobavilo ji to. Dokonce nad tím asi pět vteřin přemýšlela, než nás vyrušil barman, který přede mě postavil nový drink. Dívám se mu překvapeně do očí.

„To je od toho pána v tom černém svetru,“ pronese barman.

Marie vedle mě teatrálně vzdychne: „Ty máš oči v naprostém pořádku. Stačil mu jen tvůj pohled a přesně věděl, na co se ho chceš zeptat. Vlastně máš v pořádku úplně všechno. Pán Bůh ti nadělil blonďaté lokny, které ti padají na ramena jako zlatý vodopád, a uhrančivě modré oči. Prsa tak akorát do ruky, a dokonalý zadek, který by tě mohl živit. Jsi jako modelka z titulní stránky Playboye.“

„Proč zrovna z Playboye?“

„Protože jsi sexy. Otočí se za tebou každej chlap. Dokonce i ten slepej,“ prohlásí dramaticky a dodá: „A navíc je v tobě něco nepolapitelného. Chlapi to milujou. Tvoje krása není jen povrchní. Má v sobě něco hlubšího, co muže přitahuje a zároveň mate. Máš v sobě něco víc. Něco, co je nutí chtít tě poznat a pochopit.“

Cítím, jak mi hoří tváře. Marie to jako vždycky přehání, ale její slova mě nutí k zamyšlení. Opravdu ve mně muži vidí to co ona?

V tomto semestru se jí moc nedaří, ale dřív byla nejlepší studentkou ze všech. Někdy mi její odpovědi berou dech a mé dvojky se z šoku ztrácejí v hrudním koši. Beru drink a přesouvám ho před ni. Nakláním se k barmanovi a prosím ho o předání vzkazu: „Vyřiďte tomu muži, že mu Maruška moc děkuje. Nečekala jeho zájem a velmi ji to potěšilo.“ Otáčím se na Marii a ignoruji její zděšený pohled: „Viď?“ dodávám a usmívám se na ni.

Marie na mě vytřeští své nechápající oči a šokuje mě další odpovědí: „A prozradíš mi, co s ním mám pak dělat?“

Nedokážu zastavit svůj smích. Pohladím ji po tváři a v duchu si říkám, jak má oproti mně jednodušší život. Sesedám z barové stoličky, ale můj úmysl k odchodu zastavuje její důrazná věta: „Kam se jako hrneš? Musíme tu vydržet do půlnoci!“

„A proč?“ ptám se zděšeně.

„Protože začne mezinárodní den objímání.“

Nemám sílu jí odporovat. Její záliba v těchto dnech mě už nepřekvapuje. Naposledy jsem s ní oslavovala mezinárodní den migrantů. Stály jsme uprostřed Václaváku s transparentem hlásícím: „Každé opuštění starého znamená nejistotu, avšak kdo chce pomoci sobě, musí opustit to dobré, aby mohl vybojovat lepší. Baťa. Nejlepší obuv na cesty.“ Sice tomu nápisu žádný migrant nerozuměl, ani Marie, ale byla přesvědčená o tom, že se jí s ním podaří očistit naši vlast.

Bylo pár dní do Vánoc. Zahřívaly jsme se horkým grogem, který nám prodával muž s ruským přízvukem. Byl výborný a zrádný. Po třetím jsem ho začala podezírat, že nám do něj přilévá tu jejich vysoce kvalitní vodku, která urychlovala mou vláčnost a ještě více podněcovala destruktivní chování Marie. Naše rozjařenost nakonec přilákala brazilského kytaristu, který bravurně podporoval naši oslavu tóny vánočních koled. Zčásti zpíval lámanou češtinou a zbytek neidentifikovatelným jazykem. Jeho migrace musela být zdlouhavá a vedla až ke ztrátě vlastní identity, což demonstroval úchvatným přechodem na plynulou němčinu. Marie se na něj podívala a nabídla mu, že mu koupí nové boty, na jeho další pouť po střední Evropě.

„Já neci pič, já zůstat tady. Mně tu líbit se. Tady moc dobže, alles kostenlos…“

Odbila půlnoc. Marie se odlepila od barového pultu a zamířila rovnou k snové postavě muže, kterou začala objímat. Ten, s mimikou vyděšenou k nepoznání, zůstal stát se zvednutýma rukama. Chtěla jsem zachránit situaci, ale z Marie se stala přísavka, která vytrvale vzdorovala všem snahám o její uvolnění. Podíval se na mě zoufalým pohledem a očekával rozumné vysvětlení. Pokrčila jsem rameny.

„Promiň, právě začal mezinárodní den objímání.“

Jeho reakcí byla mírně pootevřená ústa, ze kterých nevyšel ani hlásek, a dalším krokem byly klesající ruce směrem k jejímu tělu. Když spatřil můj nezájem o jeho vysvobození, pohladil ji něžně po vlasech a nabídl jí přípitek. Marie povolila sevření, uchopila panáka a vypila ho po mém vzoru na ex. Rozmrkala na něj své asymetrické oči, vyšpulila tenké rty do závratných rozměrů a osmělila se k mírnému kroku vpřed s úmyslem získat polibek.

Tuto situaci zvládl fantasticky. Raději se dobrovolně vrhnul do dalšího objetí s Marií. Její rty zůstaly chvíli v napětí očekávání polibku a teprve po chvíli se vrátily zpět do vodorovné linie jejich přirozeného tvaru. Hladí ji konejšivě po zádech a opatrně ji odsouvá od svého těla. Chudák neví, co má dělat.

„Děkuji ti za krásný projev a demonstraci dnešního svátku, o kterém jsem netušil, že existuje. Za rok si ho spolu určitě zopakujeme, ano?“

Marie škytla a zklamaně se přesunula do mé otevřené náruče. Opřela si hlavu o rameno a v pravidelném rytmu na něm odevzdaně škytá dál.

„Říkala jsi mi, ehh… že mám být ehh… přirozená, tak jsem ehh…“

„Byla jsi výborná, Máří, vážně!“ Konejším ji ve svém objetí, zatímco seladona propichuji pohledem a nenápadně ji přesouvám k východu z baru. V mých očích je i přes svou komičnost dokonalou bytostí.

„Věděla bys, jak se latinsky řekne škytavka?“ nenápadně tak zjišťuji její stupeň opilosti.

„Sing, ehh… gultus, ehh…“

„Výborně!“

„Kam, ehh… jdeme, ehh…?“

„Objímat Jirku. Musí ti něco udělat s tvou pusou. Mám pocit, že jsi někde ztratila rty. Vypadají jako škvíra v bankomatu na kreditní kartu.“

„Fa… ehh… kt? Nee… ehh…“

Mezitím se náš ďábelský seladon přesunul ke své další oběti, do které investoval mnohem větší obnos peněz. Její drink měl navrch paraplíčko a po celém obvodu sklenice napíchané ovoce. Typický povrchní lovec, co bere ženy jen jako další zářez.

„Podívej se na něj, Máří. Nemá žádný vyhraněný vkus. Blondýna, černovláska, nebo zrzka… vůbec mu na tom nesejde. Chce jen jedno.“

„Obarvím se, ehh… na mahha…, ehh… gon!“

„Jdeme domů, tam se můžeš upgradovat, na co chceš.“

„Nechci, ehh… domů!“

„Ale chceš, abys byla fresh, až půjdeme ráno za tetou.“

„… ehh, teta… Tu mám, ehh… fakt ráda… “

Celé dopoledne ji pozoruji. Od rána na mě nepromluvila a ani nevyrábí transparent k oslavě dnešního svátku. Mlčí a plouží se po domě, který jsem zdědila po babičce. Několik minut si upřeně prohlíží vzor válečku, kterým je zdobená stěna obýváku, a už poněkolikáté přechází do kuchyně. Tam s pobavením otvírá plechové dveře modrobílé kuchyňské linky, pokaždé u nich nechápavě kroutí hlavou. Od té doby, co děda zemřel, babička tu nikdy nic nezměnila.

„Budeš už se mnou laskavě mluvit?“ pokouším se prolomit její mlčení.

Ublíženě se na mě podívá a suše odpoví: „Ne.“

„Děda umřel ve čtyřiceti letech a babička se už nikdy nevdala. Od jeho smrti zůstala sama.“

„Neptala jsem se tě na to.“

„Ale přemýšlíš nad tím.“

Prudce se na mě otočí a ve tváři má náznak vzteku: „Jasně, že nad tím přemýšlím! O své minulosti moc nemluvíš. Vím jen, že svého otce neznáš, vlastní máma tě nechala u babičky, když ti bylo pět, a do dneška netušíš, kde je. Kdyby nebylo babičky, skončila bys v děcáku,“ na pár vteřin se odmlčí. „Když pominu tetu, tak jsem jediná, kdo ti zbyl, a nedopřeješ mi ani jednoho chlapa, který se mi líbí…“

Její bojovný postoj je roztomile komický. Vypadá spíš rozkošně dětinsky, a tak místo obhajoby volím pobavený úsměv.

„Maruško, buď soudná…“

„A kde je vlastně teta?“ ptá se vlídnějším hlasem, ale stále se chová jako trucovité děcko.

„Už by tu měla být. Psala, že se trochu zdrží.“

Dívá se na mě ukřivděným pohledem, přibližuje se ke mně pomalým krokem, a nakonec mi padne do náruče. Jemně s ní pohupuji ze strany na stranu, protože vím, že se na mě dlouho zlobit nedokáže.

„Proč vlastně chtěla, abychom přišly?“

„Určitě ze stejného důvodu jako minule.“

„Hele, tvoji tetu mám opravdu ráda, ale… ona snad nikdy nebyla mladá?“

Odtáhla se ode mě a s neskrývanou naštvaností zvětšuje velikost odchlípnuté tapety na stěně.

„Myslíš, že tetu zajímá, že jsi to včera trochu přehnala s alkoholem?“

Marie obrátí oči v sloup a při vzpomínce na včerejší večer viditelně zbledne.

„Pamatuješ si…“ Její ruka mi rychle přistane na ústech.

„Mlč! Nech mě žít v domnění, že se nic nestalo a mé chování odpovídalo výchově mých rodičů.“

Díváme se na zašedlý vzor válečku z komunistické éry a obě mlčky přemýšlíme nad stejnou věcí.

„Jak dlouho tu babička nemalovala?“ ptá se mě Marie.

„Od doby, co děda umřel,“ odpovídám tichým hlasem.

„Proč?“

„Protože těsně před tím, než umřel, tu takhle vymaloval.“

„Ona ho neskutečně milovala, viď?“

„Do svého posledního dechu, Marie.“

„To je tak krásný…“ Její slzy začnou smáčet mé rameno a není možné je zastavit.

„Pomůžu ti s transparentem, ano? Nebo víš ty co? Letos to uděláme jinak.“ Marie se na mě dívá uslzenýma očima a čeká na mé vysvětlení.

„Letos to oslavíme bez transparentu. Půjdeme do města a necháme vše osudu. Staň se, co se má stát. Přirozenost je přece ta nejúžasnější věc, Marie! Koneckonců, to jsi včera sama s nadšením prohlásila.“ Marie úpí. „Jen si představ ty výrazy lidí i reakce, když je obejmeš bez jediného varování.“

„Tak dobře,“ vzdychne. „Musím uznat, že to má něco do sebe.“

Ve dveřích se objevuje hlava Julie a za ní následuje celé tělo andělského stvoření. Její měděné vlasy, vlnité a divoké, září jako plameny v zapadajícím slunci. Jemná porcelánová pleť je posetá pihami, které jí dodávají dívčí kouzlo, a zelené oči svítí tak, že by mohly osvětlit celou místnost. Je štíhlá, elegantní, ale přitom nepostrádá ženskost. Každý její pohyb i úsměv působí přirozeně a přátelsky. Nechápu, kde v sobě bere tu energii. Celá září. Kdyby jí ve svém životě potkal Edison, svět by zcela jistě přišel o žárovky.

„Ahoj tetičko. Dneska zase zvesela?“

„A už nikdy jinak, Anno. Omlouvám se za zpoždění, holky.“

S upřímnou láskou mě obejme a tiskne k sobě. Pak natahuje ruku k Marii, která se k nám přilepí jako klíště. Jsem umačkaná zaživa.

„Bože, to už by snad stačilo, ne…?“ říkám přiškrceným hlasem.

Teta povoluje sevření a odchází ke staré kredenci v kuchyni. Dívá se na dřevěný rámeček skla, kde je zastrčená fotografie babičky s dědou, tetou a mou matkou. Bere ji do ruky a narovnává její pomačkaný okraj. Kdysi jsem ji ve vzteku vytrhla z alba, a kdyby nebylo babičky, roztrhala bych ji na malé kousky.

„Tu kredenc si sem nastěhovala, když umřela prababička.“

Věta, kterou pronese pokaždé, když u ní stojí. Jsou věci, které člověk ve svém životě nemění, a tato je jedna z nich. Očekávám její vyprávění z dětství, jednu z mnoha historek, které ráda opakuje.

„Mamka byla z osmi dětí. Říkávala, že mít tolik dětí je boží dar a ohromné štěstí. Sama chtěla alespoň čtyři. S Květou zapadla hned, ale po ní čtyřikrát potratila. Říkala mi, že jsem jejich zázrak, ale ve škole mi říkali jinak…“ Pousmála se a zastrčila fotku zpátky na své místo.

„Páni, to mi Anna nikdy nevyprávěla,“ říká Marie s úžasem v hlase.

Teta se nadechla, a když uviděla můj výraz raněné srny, rychle polkla to, co chtěla říct. Ví, jak nerada vzpomínám na dětství.

„Otočme list, děvčata, a raději mi řekněte, kdy se už konečně zastavíte v mém novém hnízdečku lásky? Už tam bydlím skoro půl roku.“

V duchu se pousměji. Dnes změnila taktiku a začíná obklikou.

„A upečeš nám ty tvoje snové buchty?“ neodpustí si Marie.

Protáčím oči v sloup: „A když je neupeče, tak k ní nepůjdeš?“

„Ježiši, přestaň… moc dobře víš, že je nikdo nikdy nedokázal ocenit tak jako já. Že jo, Julie?“

Julie na ni spiklenecky mrkne: „Makové?“

„Jooooooo…!“

Teta odchází do obýváku a s nostalgií pohladí zažloutlé vzory na stěně. Jako královna se usadí v ušáku, kde sedával děda a s vášní si v něm vychutnával chuť i tabákovou vůni viržinka. Umřel na rakovinu plic. Julie se rozhlíží kolem sebe a pohled zastaví na nás, opírající se o futra dveří.

„Už jste si, děvčata, vybraly pokoje, kde budete spát?“

„A je to tady…“ S nechutí se otočím na Marii.

„Měla jsi pravdu, Anno…“ A dramaticky přitom kývá hlavou.

Marii klesla ramena stejně jako mně. Čeká nás další zdlouhavá přednáška od tety, a tímto gestem se loučíme s nadějí na rychlý úprk k Ťamanovi na polívku z nedaleké tržnice.

„No co, co. Mamka si to tak přála. Starala ses o ni do jejího posledního dechu. Ušetříte obě spoustu peněz za nájem.“

„To máš sice pravdu, ale momentálně nemám na uhlí.“

„Chápu. A nechceš na začátek půjčit nějaké peníze?“

„Nechci, teto. Až si najdu brigádu, což mimochodem není vůbec jednoduché, a vydělám si nějaké peníze navíc, dáme si to tu s Marií do kupy, neboj. Ten sirotčí důchod není bůhvíjak velký.“

„Zadrž! Odkdy jsi taková?“ Tetina rázná otázka mě zarazí.

„Jaká zase??“

„Skeptická. Co to má znamenat ,není jednoduché‘? Chápu, že studium něco stojí, ale takhle to prostě v životě chodí. Jednou si nahoře, jednou dole. Co si pamatuji, vždycky jsi do všeho šla po hlavě a nikdy jsi neakceptovala žádné překážky. Nebo tu snad bydlet nechceš?“

Marně hledám slova pro odpověď. Potřebuji jen čas a nechci to s ní rozebírat. Marie využívá mého mlčení a snaží se mě zachránit: „Stejně, ty tvoje buchty… vůbec nechápu, že tě manžel opustil.“

„Protože má rád ty dvacetiletý?“ sarkasticky jí odpovídá teta.

„Buchty?“ Došlo jí to vzápětí, ale tímto vtípkem zachránila situaci, která byla pro mě tak nepříjemná. Rozesmála nejen tetu, ale i sebe, a nakonec i mě.

„Ale co jsem tak zaslechla, i ty prý máš nějakého buchťáka,“ rejpnu si.

„Mám. Chtěla jsem vyzkoušet, jaké to je.“

„A??“ nenechám se odbýt tetinou strohou odpovědí.

„Nemá to chybu. Jejich kypřicí prášek dělá zázraky. Jen ve vás nesmí nakynout, jako se to stalo tvému strýčkovi,“ říká škodolibě.

„Počkej! Nemyslíš to tak, jak to vyznělo?“ Tetin spontánní smích jen potvrzuje mé domněnky. „Strejda bude táta? V padesáti pěti letech?“

Nikdy jsem tetu neviděla takhle se smát: „Zastavil se u mě před pár dny. Seděl u stolu v kuchyni a lžičkou neustále míchal presso, i když ho nesladí. Přiznal se mi, že toho lituje. Vzpomínal na naše manželství a měl v očích zoufalství.“

„A co ty na to?“ ptám se.

„Zeptala jsem se ho, jestli nechce k tomu kafi tvarohovou buchtu.“ Hořce se pousmála a odvrátila tvář. Ublížil jí, zklamal ji a to si teta rozhodně nezasloužila. Opustil ji kvůli mnohem mladší ženě – ponižující rána pro každou stárnoucí ženu.

„Julie, dokázala bys mu odpustit a vzít ho zpátky?“ Marie, s romantickou duší ovlivněnou stovkami přesladkých happy endů z harlekýnů visí tetě na rtech a čeká na kladnou odpověď.

„Ne! On se, Maruško, nezmění. Měsíc se bude kát…“ Odmlčela se, změnila tón hlasu a začala se škodolibě usmívat. „Ale věřím, že by u Hedviky z květinářství na rohu ulice, kde teď bydlím, nechal za kytky celou výplatu, a ta by pak konečně mohla odjet na tu její vysněnou dovolenou v Tatrách. Chuděra, zasloužila by si ji. Jenže je už pět let sama, takže po kytkách by následovalo hedvábné spodní prádlo… Ne, ne. Muži, jako je Leoš, jsou chronicky závislí na ženách. Mají potřebu věčně dobývat jiná území, plenit předzahrádky, nebo sklízet úrodu jiných. Víš, kolik je v Praze přezrálých švestek?“ Směje se svému sarkasmu a zároveň objímá vyděšenou Marii. No, možná jí křivdím a jen přemýšlí, kolik těch švestek vlastně je…

Muži jako Leoš? Tetina slova mi rezonují v hlavě, a přestože dobře znám její reakce na můj skeptický postoj k partnerství, nemohu je v sobě zadržet: „Těch mužů je, teti, nespočet. V naší zemi se rozvádí každé druhé manželství a jejich průměrná délka je pouhých třináct let. A podle statistik se nevěry dopouští až šedesát procent lidí. Co mě ale nejvíc pobavilo, byl průzkum, podle kterého nevěru odsuzovalo osmdesát procent dotázaných, ale čtyřicet procent z nich si ji dopřává…“

Teta mě zpraží pohledem plným jedovaté přísnosti: „Anno, přestaň! Statistiky, statistiky… Jsi ještě dost mladá a nezkušená na to, aby ses dívala na partnerství tak černě. Nesrovnávej osud své rodiny s tím svým, protože tvůj příběh se teprve začíná psát. Tak ho konečně žij! A prosím tě, hlavně už bez Luboše…“

Slovní facky přistanou na mé tváři, štiplavé a pronikající přes mou kůži. Skrze tu tvrdou slupku si razí cestu až k srdci a dávají mu masáž, která mě na chvíli zahanbí. Ale o pár vteřin později ten stud přemůže má vzpurnost. Vztahy jsou k ničemu, ale to už si nechávám jen pro sebe. Polykám slova, která by tetě zvedla mandle ještě víc a romantické Marii ostatně taky.

„Víš, co mi vrtá hlavou? O babičce s dědou jsi mi vyprávěla romány, ale o strejdovi nikdy,“ snažím se přesunout pozornost opět na tetu.

„Protože na rozdíl od mamky jsem si toho pravého nevzala.“

„Nikdy jsem to na tobě nepoznala, že jsi byla nešťastná…“

„Ale já nebyla nešťastná! Mám s ním dvě nádherné děti. Vždy se o nás staral a bylo jen na mně, kdy ty jeho věčné románky utnu. To víš, uniformy ženy odjakživa lákaly a on pro ženy měl slabost. Pak se blížila jeho padesátka, a on té své slabosti podlehl.“

„Myslíš jako, že si tím chtěl dokázat, že ještě není starý?“

„Asi ano. Chvíli to bolelo… ale já, Anno, svůj život miluju.“

Stejně ji to ještě nějaký čas bolet bude. Dívám se na její nádhernou tvář. Čím je starší, tím je krásnější, a po seznámení s tím mladíkem omládla minimálně o deset let. Naše mlčení přeruší Marie.

„Nechceš nám, Julie, vyprávět, jak jste se s manželem poznali?“

„Musí,“ říkám nekompromisně. „Teto, víš, že máš moc krásné jméno? Škoda jen, že strejda nebyl Romeo, ale Leoš.“

Teta se zhluboka nadechne: „Ale byl, tenkrát ano.“

„Vážně? Slušela mu uniforma?“ ptám se zaujatě.

„Když jsme se poznali, lidé uniformy moc v lásce neměli. Byla to temná doba. Konaly se čím dál častější demonstrace a my u nich samozřejmě nemohli chybět. Tenkrát jsme s kamarádkou přijely do Prahy dřív a šly se podívat na Pražský hrad. Bývala to parádní podívaná. Vojáci měli nádherné uniformy s řadou zdobení. Tajil se mi z nich dech. A když jsem uviděla jeho, došel mi úplně. Sedla mu dokonale. Rýsovala se mu v ní široká ramena, mužné tělo i náznak jeho chlouby. Jenže k mé smůle se akorát střídali. Vypochodoval z té budky a měl co dělat, aby neporušil protokol.“

„Co jsi měla na sobě?“ ptá se Marie s očima navrch hlavy.

„Na co ty hned nemyslíš…“ Ale vyřkla tu větu s úsměvem. „Tak fajn. Samozřejmě, že jsem se ohákla. Měla jsem na sobě džínovou minisukni a tričko s kulatým výstřihem, který mi sklouzával až k rameni. Sice se díval skrze mě, ale než vystřídal kolegu, důkladně si mě stačil prohlédnout od hlavy až k patě.“

„Úplně tě tam vidím. I jeho. Muselo to pro něj být peklo.“ Při té představě se usmívám a hltám každé její slovo. Zároveň se u toho tak trochu stydím. Nikdy jsem se tety na jejich seznámení neptala…

„To víš, že jsem ho provokovala. Řeč těla je tou nejmocnější zbraní žen. Jenže jsem netušila, že se hradní stráž účastní i bezpečnostních akcí a jeho zbraň zastíní tu mou.“

„Ne! On tě na té demonstraci zatkl?“ Marie vytřeští oči a skoro nedýchá.

Tetin smích zaplnil celou místnost: „Skoro.“

„Ty bláho, teto, mluv!“ Sama jsem napnutá jako struna.

„Hned po vystřídání stráží ho odveleli na akci, na kterou jsme přijely. Chvíli vyčkávali v ústraní a pak nás začali vytlačovat z náměstí. Mezi lidmi vznikla panika a všichni se nakonec snažili utéct. Chytil mě za ruku a přitiskl mě tělem ke zdi činžovního domu. Myslela jsem si, že skončím v antonu, stejně jako ti, které chytli před námi.“

„Co je anton?“ přeruší ji Marie.

„To bylo auto určené k přepravě zadržených osob.“

V místnosti nastalo hrobové ticho. Teta z nostalgie přestala mluvit a my mlčely, zasažené představou, jaká to byla šílená doba. Učily jsme se o ní, ale nikdy nám nikdo nevyprávěl tyhle detaily. Jen babička, ale to už je dávno, a raději jsem to pokaždé rychle vytěsnila z hlavy.

„Zkoušel na mě policejní brutalitu, ale jen naoko. Pochopila jsem to až později. Lidé okolo nás pobíhali a on mě pomalu přesouval ke vchodu domu. Nadávala jsem mu a on to tiše snášel, což mi přišlo zvláštní. Když mě zatáhl do dvora, pronesl větu, na kterou nikdy nezapomenu. Řekl: ,Promiňte, původně jsem vás chtěl pozvat na kávu.‘ A ta situace mi najednou přišla neskutečně komická. Smála jsem se a on se začal vyděšeně rozhlížet kolem sebe. Stáli nade mnou všichni svatí, holky.“

„A jak to bylo dál, teto?“

„Rychle mi řekl, ať se někde schovám, a že na mě bude čekat druhý den v poledne u Národního divadla. Byla jsem tam na minutu přesně. Vzal mě do kavárny Slávie, a i když se choval galantně, to jiskření mezi námi nešlo přehlédnout. Krotil se on, krotila jsem se i já. Pak stačilo jen nepatrné gesto, náhoda, letmý pohyb mé ruky, a události vzaly rychlý spád.“

„Co se tam stalo?“ vyhrkne Marie. Tyhle romantické historky zbožňuje. Co taky čekat od vášnivé čtenářky harlekýnů. Její červená knihovna skýtá bezpočet románů, ale jejími favoritkami jsou bezesporu Jojo Moyesová, Mona Kastenová a nově přibyla i kniha Chlap snů od Kim Jonesové.

„Objednal mi štrúdl, na kterém byla pořádná vrstva moučkového cukru. Vzala jsem ho do ruky, a jak jsem se do něj s chutí zakousla, měla jsem ho nejen kolem úst, ale notnou dávku i v klíně.“

„Tak proto jsi pořád pekla ty buchty,“ došlo mi vzápětí.

Marie se probudí ze snění a nechápavě se na mě podívá: „Jakou má štrúdl souvislost s buchtama?“

„Štrúdl nic, ale ten moučkový cukr ano… asociace ti nic neříká?“

Chvíli jí to trvá, ale nakonec jí to dochází.

„Měl je moc rád… hlavně ty tvarohové. Navíc, štrúdl nikdy nemusel.“ V tetině hlase slyším nepatrný povzdech a raději měním téma.

„Nechceš nám radši vyprávět o tom tvém zajíčkovi?“

Její pohled mluví za vše: „To určitě nechci!“

„Proč? Ber to jako výchovnou lekci pro mladé ženy do budoucna.“ Nenechám se odbýt a provokativně do ní dloubnu prstem.

„Tu vaši budoucnost si každá uděláte po svém, děvčata.“

„A nechceš nám, Anno, vyprávět ty o své love story s Lubošem?“ rýpne si do mě s chutí Marie.

Jsou chvíle, kdy by měla mlčet. Jenže to by musela mít cit pro vhodnost okamžiku. Po jejích slovech teta změní výraz a začíná se mračit. Nadechuje se a já očekávám jedno z dalších promlouvání do duše.

„Vyprdni se už na něj. V ničem ti nepomohl. Žije si ve svém blahobytu bez jakéhokoliv zájmu o to, jak zvládáš svůj těžký osud. Myslí jen na sebe a na své autistické potřeby,“ říká s gustem.

Nastala chvíle, kdy člověk netuší, jak jí má čelit. Má pravdu. Podruhé v životě jsem se nechala unést city k muži a výsledek nedopadl nijak světoborně. Mé emoce předběhly rozum. Prapodivný to pud, který je v nás hluboce zakořeněný. Stejně jako potřeba sounáležitosti, která zastínila mé racionální uvažování a potvrdila pravdivost statistik.

„Teti, já vím. Jen jsem ještě nedospěla k tomu to ukončit.“

„Tak to udělej co nejdřív. Setrvávat zbytečně ve vztahu je zmar.“

„To si myslíš ty, teto. Ale co když ten zmar potřebuji? Co když neumím dýchat ve vztahu, kde není bolest? Kde se pořád něco nedobývá, nesrovnává, nekřičí?“

Její pohled ztvrdne. Sklopím oči. To jsem neměla říkat. Ale je to pravda. Bez dramatu se nudím. Bez emocionálního chaosu mám pocit, že nežiju. Ale zároveň mě to ničí.

„V osudovou lásku už nevěřím…“

„To neříkej, dítě…“ Jako bych slyšela babičku. Je jí až neskutečně podobná. „Jak přestaneš věřit… v cokoliv, ztratíš sama sebe.“

Marie překvapivě vycítí vhodný okamžik a vstupuje do naší diskuse.

„Vybrala jsem si ten modrý pokoj.“

„… když o životě mluvíme, vypadá najednou úplně jinak, než když ho skutečně žijeme…“ Tu větu jsme s tetou pronesly jednohlasně a vyprskly smíchy. Na ten film jsme se dívaly, když teta opustila strejdu. V tom filmu bylo erotické dusno skoro až k zalknutí.

„Podle toho filmu sis vybrala ten nejlepší pokoj, Máří, věř mi.“

„Z jakého filmu?“ ptá se nechápavě.

„Jmenuje se Modrý pokoj. Tu scénu jsme si pouštěly pořád dokola.“

„Ten jsem neviděla, takže to nechápu. Ale jedno vím určitě, mám hlad.“

Loučíme se s tetou a Marie na mě vytřeští své čokoládové oči: „Víš, na co jsme dočista zapomněly?“ Otočí se k tetě a začne ji srdečně objímat.

„A jo, ten svátek.“ Přidávám se k ní a vracím jí její pevný stisk z přivítání.

„Chrrr… nemůžu dýchat!“ chrčí Marie.

„Holky, z těch vašich svátků dočista zblbnete.“

Vysvobodím Marii ze svého sevření, přátelsky ji plácnu po zádech a překvapím tetu svou odpovědí: „Náhodou, tenhle je dobrej.“

Vycházíme z restaurace a Marie si s uspokojením z přecpání nácka rozepne knoflík u kalhot.

„Mi řekni, jak tu polívku dělaj, že je tak geniální!“

„Geniální nevím, ale dobrá rozhodně je. Proč ses nezeptala Conga?“

„Vezmu si Ťamana!“ vyhrkne Marie a zasní se.

„Cong je Vietnamec.“

„Sakra, kdo se v nich má vyznat…“

Představuji si Marii s jejími úzkými rty vedle Conga s jeho protaženýma očima a neubráním se smíchu: „Byste se k sobě hodili.“

„Myslíš??“

Zbožňuji její svět. To, jak si v něm dokáže najít krásu i tam, kde já vidím jen trosky. Jak se vrhá do života s rozzářenýma očima, zatímco já se držím v bezpečné vzdálenosti. A mám o ni strach. Protože takoví jako ona se vždycky nejvíc spálí. Tolik touží po lásce a přitom, chudinka, neví, že je k ničemu. Mně láska nic nepřinesla, natož ta mateřská!

Cestou do metra Marie objímala bezpočet lidí. S pobavením jsem sledovala tu pestrobarevnou paletu výrazů a reakcí náhodných kolemjdoucích překvapených jejím nečekaným počínáním.

„Slečno, asi jste se spletla.“ Mladý muž s plnou hlavou dredů si v poklidu potáhne z cigarety a nechá ji viset na svém těle, dokud Marie nepovolí sevření. Když od něj konečně ustoupí, zálibně si ho začne prohlížet.

„Dáš mi potáhnout?“

„Dám, ale musíš mě obejmout ještě jednou.“

Rozesmáli nejen mě, ale i postaršího pána, co stojí opodál a se zájmem nás pozoruje. Nelení a využívá situace. Odhodí berli na chodník, svižně přicupitá k mé osamělé postavě a připojí se k objímacímu rituálu těch dvou. Směju se ještě víc, když mi šeptá do ucha, cože dneska uniklo jeho ženě, že na něj nereagovala stejně jako má kamarádka.

V metru Mariina rozjařenost dál graduje.

„Marie, víš, za co jsem ráda?“

„Že máš praštěnou kamarádku, která snáší tvé chování.“

„Ne, že se nedostaneš k řidiči.“

„Co není, může být, Anno.“

Donutí mě nevystoupit a absolvuji tak půlhodinovou cestu na konečnou zastávku trasy C. Cestou ještě obšťastní dva studenty DAMU, kteří jí za odměnu předvádějí úryvek z Romea a Julie:

Romeo (větší blonďák): „Ach, v oku tvém jest nebezpečí víc než ve dvaceti jejich končířích, jen ty se na mě podívej a proti zášti jich jsem obrněn.“

Julie (menší baculatější zrzek): „Pro živý svět bych toho nechtěla, by spatřili tě zde.“

Romeo (pokleká si): „Plášť noci mám, by ukryl mě před jejich očima, a jenom jestli ty mne miluješ, ať najdou mne. Jest lépe, život můj by jejich nenávistí skončen byl, aby smrt se oddalovala bez lásky tvé.“

Potleskem přihlížejících se s ní loučí a opouštějí náš vagon společně s mužem, který měl být její další „obětí“. Raději vystupuje o stanici dřív a mé domnění potvrdí tím, že zůstává stát na peroně, čekajíc na příjezd další soupravy. Marie se přilepí obličejem na sklo dveří, přitiskne rty, které se okamžitě deformují do neidentifikovatelného tvaru, a mává mu na rozloučenou, dokud naše souprava nezmizí ve chřtánu potemnělého tunelu.

„Někteří muži jsou tak zkostnatělí,“ konstatuje Marie s povzdechem.

„Možná jen neměl dobrou náladu. Špatný ráno, hádka se ženou…“

„… nebo si ho skřípl v poklopci a u holiče mu poprvé v životě udělali nosní depilaci…“

Nevěřícně ji pozoruji. Jednou bych chtěla být v její hlavě a sledovat proces jejího myšlení. Seděla bych v temenním laloku, jedla popcorn a užívala si strhující biják z jejích nevyřčených myšlenek. Občas bych cvrnkla nevypuklé zrnko do její motorické kůry a bavila se nečekanou reakcí jejího těla, připomínající epileptický záchvat.

Jízdní souprava mezitím přijíždí na konečnou. Vystupujeme a Marie netrpělivě přešlapuje na peróně a vyčkává, až si řidič zajistí vůz. Po nekonečných minutách vychází ven. S roztomilým úsměvem přichází přímo k Marii a obejme ji jako první, což jí naprosto vyrazí dech.

„Nečekal jsem tak milé poledne. Navíc ještě v náruči moc hezké ženy, která jako jediná ví, jaký svátek se dnes slaví.“

Dokonalý okamžik pro exkurzi v její hlavě. Stojí nehnutě na peróně, ústa mírně pootevřená a v očích se jí odehrává exploze, jako by se její rohovky rozpínaly do všech stran. Lapá po dechu a v tichosti sleduje jeho odcházející postavu. Mám pocit, že má tendenci zvednout ruku. Takové to gesto, když je člověk v transu a snaží se na sebe upozornit, ale zaboha mu to nejde. Když zmizí v podchodu, otočí se ke mně a s hrdým výrazem pronese jedinou větu: „Definitivně zapomeň na to, že bych někdy šla na plastiku!“

Dívám se za její hopsající postavou a poslouchám její zpěv, který připomíná havraní krákání. Nic ji netrápí. Je šťastná. Otáčí se ke mně a naznačuje mi prstíkem další „oběť“ za jejími zády.

Při pohledu na ni mě přepadá náhlá úzkost. Nenávidím tyhle stavy, kdy mi hlavou probleskne, jak jsem vůči ní občas krutá. A neprávem…

Nemůžu ji ztratit!

Potřebovala bych resuscitaci. Jsem paralyzována emoční závislostí na Marii. Místo toho, abych byla s ní a byla jí oporou, většinou svůj volný čas trávím s Lubošem, jako bych raději lpěla na toxickém a destruktivním vztahu.

Co to se mnou proboha je?

Vnitřně mě sžírá obava, jestli mi Marie skutečně rozumí. Zda třeba nepokazím naše úžasné přátelství svou lhostejností. Bože můj! Proč jsem k ní tak chladná? To ona si zaslouží ten titěrný kousek citu, který ve mně nějakým zázrakem ještě zbyl…

Nenávidím svou nedůvěru k ostatním. Ten panický strach z odmítnutí. Zřejmě mám nedostatek sebevědomí. Proč je pro mě tak zatraceně těžké vyjádřit své emoce?

„Co je?“ Lekám se Marie, která se vedle mě objeví jako duch a směje se mému zděšení.

„Uletěly ti snad včely? Tak pojď už!“

„Marie?“ Přeruší svůj úmysl k odchodu a otáčí ke mně svůj roztomilý ksichtík, který září radostí. Je v něm hravost, kterou neztrácí ani v nejtěžších chvílích.

„Mám tě moc ráda…“

Rodina je láska, a Marie ji pro mě má plnou náruč. Ona, společně s tetou, jsou má rodina! Je mou zatoulanou mladší sestrou… zhruba tak o šest měsíců, a já mám i přesto pocit, že si nezasloužím její lásku a pozornost.

„Já tebe víc. A teď už tady přestaň blbnout, jdeme do školy. Vždycky jsem toužila obejmout docenta Závadu.“

Zlehčila to, i když moc dobře ví, co se ve mně odehrává. Ano, rozumí mi. Ach, Máří… Mám o ni takový strach. Někdy si připadám, jako bych ji musela chránit před celým světem. A jindy je to ona, kdo chrání mě.

Kapitola 2

Životní rozhodnutí

Sluneční paprsky oslnivě ozařují štíty domů, pokryté sněhovou nadílkou. Výhled z mého nového bytu mi pokaždé navodí nostalgickou náladu. Když jsem do něj poprvé vstoupila a podívala se z okna obývacího pokoje, věděla jsem, že je to on. Můj nový přístav, domov i bezpečná oáza pro mé děti.

Potahuji další dávku nikotinu a při každém výdechu cítím, jak mě obklopuje klid, který hledám. Dokážu si odpustit mnoho lidských neřestí, ale tenhle zlozvyk si nikdy nenechám vzít. Je to můj tichý spojenec, připomínka dob, kdy mi těch pár minut osamění na čerstvém vzduchu poskytlo únik od pohledu na muže, kterého jsem pomalu vytěsňovala ze svého života.

„Julie, vrať se ke mně do pelíšku. V tom otevřeném okně zmrzneš.“

Nereaguji na jeho slova. Výdechy dýmu si pomalu povaluji v ústech, jako by v nich nesly odpověď, a pak je nechávám rozplynout v mrazivém vzduchu, který mi omotává kůži štiplavým jazykem. Na těle mi kreslí drobné hrbolky chtíče, neukojitelného, surového a upřímného.

„A proč bych podle tebe měla?“

„Protože to chci.“

„Ale já přece nic nemusím.“

Jeho dokonalé mladé tělo se líně roztahuje v mé posteli. Pravou rukou nahmatá polštář, pokládá si ho na obličej a dramaticky do něj zařve. Zabít se ale očividně nehodlá. S úsměvem se otočí na bok, podloží si hlavu dlaní a pobaveně mě pozoruje.

„Udělal jsem z tebe dokonalé ženské monstrum, víš to?“

Rozesměje mě. Odklepávám popel z cigarety a otáčím se k němu. Jeho oči září v kombinaci touhy a obdivu.

„Uvědomuješ si svou proměnu? Nestydíš se za svou nahotu. Bezostyšně stojíš u okna s ledabyle oblečeným županem, který ti sklouzává po rameni. Přidržuješ si ho rukou, ve které držíš doutnající cigaretu, a přitom jsi neskutečně sexy. Mrazivý vánek se ti opírá do poodhaleného dekoltu, vzrušené bradavky mu vzdorují a ty víš, že mě tím přivádíš na pokraj šílenství. Pohledem na tvé ženství, svraštělé dvorce umocňující jejich objem, vybízející k laskání, mě přivádíš k tomu, že tě znovu budu chtít. A ty zůstaneš nepřístupná, sebevědomá, milující sama sebe. Budeš mě vysávat. Vezmeš si, co potřebuješ, a proměníš mě v pouhý nástroj tvé extáze. Počtvrté? Popáté? Pošesté? Neukojitelné monstrum v podobě přenádherné zralé ženy…“

Jeho slova ve mně rezonují. Ví, co potřebuji slyšet, a přesně to mi také dává. Zná mou slabost pramenící z nevydařeného manželství plného bolesti, ponížení a zrady. Stačilo málo a v podbřišku opětovně cítím tu známou slast vzrušení.

Chci být šelmou. Nenasytnou, krvelačnou šelmou, beroucí si vše, na co má v daný okamžik chuť. Kašlu na jeho potřeby, kašlu na jeho věk, na ten propastný rozdíl patnácti let, na jeho mládí. Kašlu na jeho manipulaci, se kterou vždy dosáhne svého. Neřízeného pudu a živočišného milování, které se velmi často mění v šílenost hraničící s počestnou morálkou rozvedené ženy. To, co mám teď, je můj čas, můj svět, moje pravidla.

Plíživým krokem přichází k oknu a strhne ze mě župan. Chytá mě za boky a pevně je svírá. Natahuji do sebe další dávku nikotinu, narovnávám se z mírného předklonu a nechávám se lačnícími mužskými pažemi přitisknout k jeho nahému tělu. Pootáčím hlavu a veškerý kouř vydechuji přímo do jeho obličeje. Ještě pevněji sevře mé boky a rukou mě uchopí za hrdlo.

„Vůně cigarety k tobě patří. Miluji ji.“

Potáhnu ještě jednou, a když mě políbí, vdechnu mu kouř přímo do úst. Zhluboka se nadechne a omámen tou chutí mi jej vrátí do mých pootevřených úst. Nadzvedává mé tělo a posazuje mě na široký parapet. Jeho mužství probodává můj vlhký klín a ustává s prvním přírazem. Vnímám jeho pnutí, zběsilé tepání a poslouchám jeho přerývavý dech. Cítím lavinu ukojení, která přišla záhy, nečekaně a o to víc intenzivněji. Jeho vzrušení je extrémní a v několika vteřinách mi dal dar v podobě nejdokonalejšího pocitu ženy. Pocitu, jaký mají jen bohyně. Stávám se ješitnou, sebestřednou a namyšlenou. Ano, jsem monstrum, které ovládá muže. A přesně tohle jsem potřebovala!

„Můžeš mi prozradit, co jsi se mnou udělala?“

„Malinko jsem tě využila a krapet víc zneužila.“

„Pomalu ze mě vysáváš vše, co ti mohu dát. Jednou mě zničíš.“

„Na to, že jsi nedávno oslavil plnoletost, toho moc nevydržíš.“

„To nedávno je už několik let… Vadí ti můj věk?“ Jeho tón je klidný, ale zranitelný. „Několikrát sis do něj rýpla. Neboj, pochopil jsem to, ale věk nic neznamená. Vím, že mě máš ráda, tak proč se tomu pocitu bráníš?“

„Protože vím, že rodinu se mnou už nezaložíš.“

„Julie…“ Jeho zoufalý pohled mě bodne do srdce.

„Ještě do mě chvíli huč a dopadneš jako Romeo. Proboha, Honzo, máš Kristova léta a celý život před sebou!“

„Je mi třicet… a ty přece neumíráš, nebo snad ano?“

„To netvrdím, ale vážně chci žít sama. Na nic a nikoho se nevázat.“

„Miluji tě, Julie!!“ Ta slova zařve tak silně, že se jeho hlas odrazí od stěn bytu.

„Nemiluješ, Honzo… Buď to přijmeš takové, jaké to je, nebo se rozloučíme. I přesto, že tě teď šíleně potřebuji.“

Dívám se mu do očí a je mi ho líto. Tváří se jako patnáctiletý puberťák, který právě přišel o svou první velkou lásku.

„Musím jít do práce, nebo zase přijdu pozdě, promiň.“

Opouštím ho. V rozpoložení, které mi není dvakrát příjemné. Nedokážu ho pojmenovat, ale je mi z něj mizerně. Z mých slov a z toho, jak chladná jsem k němu byla. Nezasloužil si to…

* * *

Sedím v kanceláři a nepřítomně přecházím pohledem z jednoho e-mailu na druhý. Nevnímám jejich obsah, zato vnímám svou opětovnou touhu. Je to pár hodin, co mě naplnil svým chtíčem. Ukojil mé potřeby a pomiloval mě tak, že pokaždé, když dosedám na ergonomickou židli, cítím svůj klín. Ta židle by měla zajišťovat maximální pohodlí a zabraňovat ztuhlosti krční páteře. Asi jí budu muset reklamovat.

Stahuji Outlook na lištu a přecházím na rutinní práci, kterou po letech praxe zvládám strojově. Honza se mi vkradl do života, ačkoliv jsem ho zpočátku vehementně odmítala. Nedokážu na něj přestat myslet, ale stejně tak mu nedokážu upřímně říct, že ho mám ráda. Sama sobě si nechci přiznat, že je mužem, o kterém jsem kdysi snila. Jen jsem si ho představovala o pár let staršího a méně komplikujícího mou potřebu občas se litovat.

Vyzvání mi mobil. Videohovor. Výdobytky dnešní doby, ke kterým stále nerada přicházím na chuť. Prsty na klávesnici notebooku, do té doby zběsile vyťukávající měsíční výsledky, přestávají psát a můj pohled se přesouvá na vibrující telefon. Tlačítko se symbolem zeleného telefonu, kmitající po displeji nahoru a dolů, mě přemlouvá hovor přijmout. Stejně tak text: … přejetím prstu nahoru hovor přijmete. Přejetím dolů ho odmítnete… Sakra! Rezignovaně přejíždím prstem nahoru.

„Julie, omlouvám se ti. Nechci tě do ničeho tlačit. Moc dobře vím, na co jsi mě na začátku upozorňovala, ale nemohu si pomoct. Táhne mě to k tobě tak, že to kolikrát ani sám nechápu.“

„Omluvit bych se měla já. Občas se k tobě chovám tvrdě, vím to o sobě a mrzí mě to.“ Nastane táhlé ticho. Díváme se jeden druhému do očí a oba se topíme ve vlastních rozpačitých myšlenkách.

„Nepůjdeme do kina? V šest dávají ten nový film, o kterém jsme nedávno mluvili. Pamatuješ? Šest dní, šest nocí…“

Jeho nečekaná otázka přeruší proud mých výčitek a můj obličej protne vyděšený výraz. Nemusím mu odpovídat. Natolik mě zná, že ho má grimasa okamžitě rozesměje. Dívala jsem se s ním na filmy už několikrát, na gauči, v soukromí čtyř stěn, a jediná myšlenka, kterou jsem pokaždé měla, byla: do kina s ním nikdy nechoď!

„Budu mlčet, přísahám!“ Spíná před sebou ruce.

Bedlivě si ho prohlížím a kvituji jeho urputnost.

„Nevěřím ti, ale do kina bych šla, i když…“

„Přísahám, nikoho tam nebudu rušit!“

Zavírám laptop a demonstruji tím své rozhodnutí. Jeho obličej rozjasní vítězný úsměv a s chlapeckou radostí zvedne obočí.

„Za půl hodiny jsem u tebe. Něco jsem ti koupil.“ Omotává si kolem krku černé silonky, jejichž lem je ukončený krajkou. Přiškrcuje se jimi a nasává jejich vůni. Mám kamenný výraz, což ho znejistí.

„… no tak, Julie, řekni už ano! Pokleknu před tebou a s láskou ti obléknu tyhle heboučké silonky na tvé božské nožky. Budu jak beránek. Jen ti do nich pomůžu a budu se ve vší počestnosti dívat, jak se oblékáš do šatů. Pak pokorně vstanu a zapnu ti zip na zádech. Nic víc!“

„Ano, pokud splníš všechno, co jsi mi teď slíbil!“

Dokázal splnit jen první část, což pro něj muselo být mnohem těžší.

„… mají to blbě nazvučený, slyšíš to? Ta levá strana je hlasitější.“

Právě přestávám chroupat nachos se sýrovou omáčkou.

„Už mlčím…“ A sesouvá se sklesle níž.

Kino utichá, zhasínají poslední světla a na plátně se objevuje první reklamní spot nového filmu. Potajmu ho pozoruji a bavím se jeho křečovitě zaťatými lícními kostmi.

„Vidíš tu blbou kompozici kamery?“

Směji se ve chvíli, kdy probíhající ukázka filmu není vůbec vtipná, a jsem ráda, že v poslední řadě, kde oba sedíme, nikdo jiný není. Věnuje mi svůj okouzlující úsměv doprovázený provinilým výrazem filmového fandy, zvedá mou ruku a přikládá si ji na svá ústa.

„Stejně to nevydržíš…,“ konstatuji stroze.

Celý příběh je kopií známého amerického filmu. Dvouhodinová stopáž by se dala po zdravé kritice zkrátit na polovinu a v mezičase ničeho se nechávám dobrovolně hýčkat jeho pravou rukou. Jsem na ní závislá. Jsem závislá na něm! Nechci si ten drobný fakt připouštět, ale vnitřně cítím, že už bez jeho přítomnosti nedokážu existovat.

Debilní ženská hrdost, zasažená desítkami šípů od amorového plagiátora říkajícího si manžel, mě zdecimovala natolik, že JEMU, muži mému srdci blízkému, nedokážu dát to, co by si zasloužil.

V záplavě mých myšlenek se jeho prsty přesunuly hluboce do mého nitra. Z debility vlastní ublíženosti jsem přišla o prvotní cinknutí. Mozek začal reagovat až na mé počínající zděšení a stud, které rychle vystřídalo mé „ouuu“. Přesně ví, kde ty jeho šmátralky mají bloudit, a třas mého těla dává znamení, že zasáhl střed mé touhy umocněné vědomím, že tato chvíle je nemorální a příšerně chlípná.

Své morální chování zachraňuji vytřeštěným pohledem na plátno, intuitivním vytažením dalšího nachos a předstíráním zaujetí v součinnosti s pohybem pantů, které naoko předstírají jinou činnost mého těla než tu, která se odehrává pod její kapotou. Drtím jeden nachos za druhým a snažím se tím přehlušit přerývavý dech, který nedokážu zkrotit.

Teď! Dostává mě na oběžnou dráhu slasti a odpaluje v mém nitru ohňostroj, který předčil okázalost odehrávající se každoročně na Nový rok. Vypíná mou racionalitu a nechává se obnažovat mou levou rukou v místech, která jsou Bohem zakázaná a určená výhradně pro rozmnožovací účely tohoto světa. V duchu se křižuji na čele a odříkávám Zdrávas Maria, aby odpustila mým hříšným myšlenkám vedoucím mou ruku ke smilstvu a zmaru nového života. Budiž mým odpustkem vyprahlost, která mi ochromila čelní lalok.

Tohle není normální!

Film končí. Distingovaně se zvedáme ze sedadel a spořádaně opouštíme sál místního kina.

„Tak co si o tom filmu myslíš?“ ptá se Honza.

„Že by mohl být o polovinu kratší,“ syknu otráveně.

„Nemyslím si. Naopak tu jeho délku jsem v jednu chvíli uvítal.“ Otevřenými vstupními dveřmi kina zavál studený vítr, vklouzl pod mé šaty a na tváři mi vykouzlil výraz, který byl překvapený a zároveň i příjemný.

Se smíchem vycházíme z budovy pro kulturně žijící osoby a přemýšlíme nad načatým večerem.

„Víno?“ navrhuje Honza.

„Plně s tebou souhlasím.“

„Nemáš hlad?“

„Myslíš chuť na tebe?“ utrousím škodolibě.

„Nemáš dost?“ ptá se překvapeně.

„Mám.“ A cukají mi přitom koutky.

Zklamaně se na mě podívá a já se začínám smát na celé náměstí. Nevyměnila bych naše vzájemné dobírání za nic na světě. Nevyměnila bych jeho! Otázky, které mě trápí, se nyní rozplývají na obláčku snů, které nechávám volně plynout na nebi tam někde vysoko nad námi, a začínám si užívat pocitu, že jsem žádoucí a krásná. Pocitu, který by měla prožívat každá žena po boku svého muže. Být pro něj výjimečnou, tou jedinou, středobodem a smyslem jeho života, inspirací a hnacím motorem jeho ambicí. Jedinečným komplikovaným originálem.

Jsou podniky, které chytrý Google neopěvuje recenzemi snů, ale jejichž atmosféra spojuje duše milenců. Vcházíme do restaurace, kde jsme měli naši první schůzku.

Je to místo, které si zachovalo svou historii, svou lidskost. A paradoxně zde zůstala i vzpomínka na moje první rande s manželem. Honza se to nesmí nikdy dozvědět.

„To víte, jsme tu jak mauzoleum postkomunistické doby.“

Servírka, která snad pamatuje skok Horymíra ze skalnatého vrcholu Vyšehradu, nám podává nápojový lístek. Její trvalá ondulace s namodralým přelivem se rozvlní v ladném pohybu hlavy, když rozmáchlým gestem ukazuje vybavení v duchu osmdesátých let.

„Dáme si víno,“ sděluje jí Honza.

„Krabicové, nebo z lahve?“ ptá se servírka.

„Z lahve máte jaké?“

„Medvědí krev,“ dodá, jako by to bylo archivní víno.

„A bílé?“ zjišťuje dál Honza.

„Pražský sklepmistr.“

„Dobře, dáme si bílé,“ odpoví pobaveně.

Panebože, kde to berou? Setkání blízkého druhu máme dnes už za sebou. Svorně kýveme na sklepmistra a znovu si připomínáme oběd, na který mě sem pozval. Hovězí guláš připomínal svou strukturou omáčku typu UHO, která se standardně podávala ve školních jídelnách.

„I po tak dlouhé době oceňuji tvůj vytříbený vkus, Honzo.“

„Tobě tady snad nechutnalo?“ A s pobavením se uculuje.

„Já ti nevím. Sice jsem podle jídelního lístku věděla, co jsem si objednala, ale v ústech jsem tu chuť nedokázala identifikovat.“

„Nejsi ty náhodou trošku drzá? Takhle nedocenit gastronomii místního šéfkuchaře.“

„Jsem, ale to ty na mně miluješ.“

„Nepovídej. Ještě ke všemu jsi děsně namyšlená.“ Pokaždé, když jsem šťastná a on mě rozesměje, mu září oči.

„Chceš, abych k tobě byla sladce neupřímná?“

Podíváme se na sebe a svorně odpovídáme: „To by byla nuda!“

V ten samý okamžik se místní štamgast chopil své staré kytary, prohrábl struny a lokálem se rozlehl jeho krásný baryton. Honza se zaposlouchal do jeho písně a s chlapeckým výrazem se usmívá. Zajímalo by mě, zda tu píseň zná.

Servírka nám konečně donesla víno.

Vyrůstala jsem v jiné době, kterou nezažil. Vše bylo tak jiné, jednodušší, vzácnější, radostnější… ale vztahy mezi mužem a ženou jsou stále stejně složité.

Pozoruji ho. Někdy mám pocit, že je vyspělejší než já. Zahrnuje mě starostlivostí a péčí, která ve mně vyvolává pokoru a podvědomou oddanost. V těchto momentech z něj cítím opravdového muže, který se snaží zajistit všechno, co jeho žena potřebuje. Silného nadsamce, který se šroubovákem v ruce dominuje mému království, když spravuje utržené madlo na kuchyňské lince. Nebo sexy hodinového manžela, jehož vyrýsované tělo vykukuje z pod vany, zatímco zápasí s ucpaným odpadem plným vlasů mých dospělých dcer.

A pak jsou chvíle, kdy se jeho věk naplno projeví. Když mám obě dcery doma, Honza se okamžitě naladí na jejich mentální úroveň. Vynucuje si mou pozornost, kňučí mi do telefonu a srdcervoucími scénami se dožaduje svých práv být „přiznán“. Obě mě totiž nutí, abych si už konečně někoho našla. Dokonce mi do telefonu nainstalovaly seznamovací aplikaci, kvůli které byl Honza vzteky bez sebe. Představa, že ho seznamuji se svými dcerami se slovy: „Tak toho jsem si tam ulovila“, mě vážně děsí.

Sice je velmi pohledný – jeho vlnité, tmavě hnědé vlasy mu volně padají do čela, což mu dává trochu rebelskou vizáž, kterou ještě podtrhují jeho ostře řezané rysy. Tvrdý, téměř kamenný výraz však zjemňují jiskřivé, blankytně modré oči, ve kterých je neustále patrná špetka hravosti a neposednosti. Ty oči, plné života a jakési drzé energie, mě donutí zadržet dech, kdykoliv se na mě podívá. K tomu všemu má široký, srdečný úsměv, který dokáže rozzářit i ten nejšedivější den – ale ani jeho vzhled by mi u holek nepomohl. Už slyším jejich moralizování s ohledem na Honzův věk a nevhodnost chování v mém věku, který je krom „schváleného“ randění předurčen pouze roli budoucí babičky.

Honza je ten typ muže, který okamžitě přitáhne pozornost, ať je kdekoli. Jeho vysoká, atletická postava působí dojmem, že by mohl z fleku běžet maraton, nebo postavit srub holýma rukama. Široká ramena a úzký pas dodávají jeho siluetě přirozenou eleganci, která kontrastuje s uvolněným způsobem, jakým se pohybuje. Má v sobě něco přitažlivého a zároveň klukovsky nenuceného.

Honza působí jako muž, který zvládne cokoliv, a zároveň mě překvapí svou schopností být křehký, zranitelný, když se cítí ohrožený nebo nejistý.

Ze zamyšlení mě vytrhne procházející mladá žena, která si mě se zájmem prohlíží. Situace, kterou v přítomnosti Honzy zažívám často. V závěsu za ní cupitá její kamarádka a u dveří vedoucích na toalety se obě zastavují. Nenápadně si něco šeptají, jejich smích a úšklebky však nejdou přehlédnout.

Ano, jsem o mnoho let starší a sedím tu s mladým perspektivním mužem, který se netají vztahem se mnou. Naopak, chlubí se našimi intimními doteky.

„Honzo, nepůjdeme už domů?“ Pochopil a souhlasně pokývl hlavou.

Lehce omámená „kvalitním“ vínem se procházím nočními ulicemi města, které už před hodinou usnulo v počestném spánku většiny ložnic a zavěšená v rámě ctnostného muže chci tropit hlouposti. Jako ta Eva, která kdysi dávno utrhla šťavnaté jablko hříchu a svedla na scestí Adama předurčeného být pánem tvorstva. I svatí se mohli zmýlit.

Zastavuji se v tmavé, osamělé uličce pár metrů od centra a s pomocí očí rozehrávám svou žensky ďábelskou hru. Stojí přede mnou jako statný jelen. Rozhlíží se kolem sebe a jeho mohutné paroží ve mně vyvolává ještě větší chuť si hrát. Natož při pohledu na jeho zvětšující se chřípí, připomínající rozdivočelého býka v aréně. V kohoutku má úctyhodných sto devadesát centimetrů a jeho hlasový projev připomíná troubení jelena v říji. Stejně tak i jeho současné teritoriální chování.

„Copak bys chtěla?“

„Tebe,“ odpovídám mu omámeně.

Rozhlíží se kolem sebe, a ačkoliv mě zná a ví, kam mě dostal svým chlípným chováním v kině, pochybuje nad mými slovy. Jsem jeho anděl. Ano, jsem anděl v podobě roztoužené vábící laně.

„Julie…“

Sedám si na schod opuštěného domu a pozoruji rozsvícené okno naproti nám. Miluji jeho chtíč, který mi bije do očí od chvíle, kdy jsme opustili kino. Ano, jeho chtíč po mně nezná hranic.

Jsem jeho bohyní. V jakémkoliv čase, situaci, v celém jeho časoprostoru, který patří jenom mně. Jsem ženou, po které prahne skutečný muž. Našla jsem hřích, ctnostný a zároveň zvrhlý. Potkala jsem sama sebe. Svůj osud sebepoznání.

„Nedělej to…,“ říká s obavou v hlase.

„Co nemám dělat?“ zato můj hlas je odhodlaný.

„Neprovokuj mě.“

„Nebo co?“

Zvedá mě ze schodu a přitahuje si mě k sobě. I přes sílu svého kabátu cítím jeho vzrušení pulzující v mém klíně. Chci ho. Chci ho tak moc, že znovu vypínám své racionální myšlení. Senzory vzrušení umocňuji vědomím, že se může kdokoliv vynořit z potemnělého rohu domu a načapat nás v naší nahotě.

„Chci být tvá uštvaná laň!“

Chci víc. Chci s ním společný život a jeho duši…

„Jsi jen moje! Je ti to jasný?“ Jako by četl mé myšlenky. Cítím tlukot jeho srdce, který mi zastavuje dech a unáší mě v transu tam, kde se cítím tak nádherná.

Povoluje své sevření zvířete, chytá mě do náruče a s nepopsatelnou něžností mě v ní konejší.

„Lásko…“ Jeho něžné doteky hladí mé rozpálené a chvějící se tělo. Líbá mě do vlasů a hladí tvář. Chvějeme se oba, ale on mě pevně drží na nohou. V tu chvíli kolem nás prochází muž. V potemnělé uličce nás tiše zdraví a po pár krocích ještě jednou otáčí svou hlavu směrem k nám.

Je mi božsky. Je mi nádherně z pocitu, že jsem milována.

„Jak to děláš?“ ptám se Honzy.

„Spíš co děláš ty se mnou… Pojď, dáme si ještě drink v tom baru u divadla, nebo z tebe zešílím.“

„Tam chodí An…,“ nedořeknu větu. Jeho prst tiší má další slova.

„Čeho se furt bojíš?“

Má pravdu. Stejně o něm už ví, ale i tak zůstávám stát.

„Pojď, je to hned za rohem.“

Vcházíme do útulného baru osvíceného tlumeným světlem. Miluji ten prostor. Dýchá na mě patinou starých časů. Holé zdi jsou zakryté dřevěnou obložkou s rytinami a okrasnými ornamenty. Členitost místnosti využili k vytvoření útulných zákoutí, kde si hosté mohou užít soukromí. U jednotlivých stolů se vyjímají pohodlná sofa v Chesterfield stylu. Chci do něj co nejrychleji zaplout a schovat se před zvídavými pohledy. Připadá mi, že nás všichni sledují, jako by byl náš věkový rozdíl tou největší senzací. Začíná mě to iritovat. Každý by si měl žít svůj vlastní život. Jenže odsuzování druhých je tak snadné.

Je to závist? Možná.

Od baru nás pozoruje silnější slečna, která své tučné břicho neskrývá. Natřásá se vedle svého méně tučného kluka a snaží se mu pošeptat to báječné zjištění o přítomnosti postarší ženy s mladým mužem. A ouha, jeho reakcí je neurvalé odtažení od ní, úšklebek a návrat zpět k horlivé diskusi se svým kamarádem. Slečna prožila svou trapnou chvilku. Jak ti děvče je? Mně je báječně. Můj muž je na rozdíl od tvého gentleman. Nestojím osaměle u baru, nevyžaduji si pozornost a ani tě nesoudím. Je to tvůj život, tvé rozhodnutí…

Bože, i tak chci být neviditelná.

* * *

Když teta vešla do baru, všechno se změnilo. Byla to chvíle, kdy se minulost střetla s přítomností, a já věděla, že dnešní večer bude něčím výjimečný. Julie měla ve tváři něco, co jsem u ní nikdy neviděla – svobodu. Sedí tam s ním, s tím svým zajíčkem, a září jako hvězda, která nikdy neměla pohasnout. I když, v jednu chvíli to tak nevypadalo. Při pohledu na ni, tak uvolněnou a šťastnou, mi na okamžik ztuhne srdce. Marie si toho samozřejmě všimne a podívá se stejným směrem.

„Není to Julie?“

Trhám sebou a svým výrazem nechtěně potvrzuji Mariina slova.

„Hele, ona tam je s tím svým zajdou, viď?“ Její hýkavý hlas, který během jedné věty dvakrát změnil tón, mě rozesmál. „Moc jí to sluší. Ne, opravuji se, tvá teta je vážně kost. Když si vzpomenu, jak vypadala před víc než rokem, když jsi mi ji představovala…“

Její poznámka mě zaskočila a po krátké odmlce stroze odpovídám: „Užívá si.“

„Tvůj strejda se mi upřímně nikdy nelíbil.“

Najednou. Moc dobře si pamatuji na její slintající jazyk, když se u tety ládovala buchtami. A moučkovým cukrem to rozhodně nebylo.

„Dokážeš si, Anno, představit, jak to spolu dělají?“

„Fuj. Z té představy mám husí kůži. V jejím věku to už asi není podstatné, ne? Spíš si povídají a tak…“ Nechci si to vůbec představovat!

„Tím se utěšuješ jen ty, protože je tvá příbuzná. Já si myslím, že je jako nevybouřený uragán, který naráží na skály pokaždé, když je s ním. Víš, co to pro ni musí být po těch letech s jedním mužem?“

„Fascinuje mě, co jsi právě vyslovila. Zrovna ty… o sexu se dokážeš bavit, jen když jsi opilá.“

„Ale jen co se týče mé osoby. Vůči ostatním mi to nevadí.“

„V tom případě jsem tě doteď šetřila úplně zbytečně.“

„Hele, podívej se na ni. Dnešní večer je naprosto okouzlující.“

„Teta bývala moc krásná. A chytrá. Proto mě fascinuje, že o sebe přestala pečovat. Dělala jen to, co chtěl strejda. Vše se nakonec přizpůsobovalo jeho potřebám.“

„Stále je krásná. Jak se říká ženám, jako je ona… Milfka?“

„Marie, tak už dost!“ rozhořčeně zvýším hlas.

„Rozkvetla jak májová růže. Podívej se, jak se k němu tulí. Ten dekolt má co dělat udržet ty její dokonalý trojky. Vsadila bych se, že ho doma rozcupuje. Čičinka, mňauuu… vrrrr.“

„Můžeš mi říct, co to piješ?“ ptám se zděšeně Marie.

„To samý co ty,“ utrousí jízlivě.

„Tím si opravdu nejsem jistá. Kam na ty výrazy chodíš?“

„Na TikToku. Je tam toho mraky.“

„V sekci domácí mazlíčci?“ A nyní přeskočí hlas i mně.

„Děláš, jako kdybys byla svatá!“

„S Lubošem vlastně jsem… I když, jak říkala babička, proti gustu žádný dišputát.“

Marie si uchovává svou dětinskou upřímnost, což jí dodává zvláštní kouzlo. Pozoruji, jak ji teta fascinuje. Možná má pravdu. Možná má teta nárok na to, co teď prožívá.

„Teta se teď vyblbne a pak se určitě zklidní,“ ujišťuji sama sebe.

„Myslíš?“ ptá se Marie nevěřícně.

„Pozor, jde směrem k nám.“

Ve snaze zůstat nenápadné Marie převrhne svůj drink. Slzy, které má teta na krajíčku, lehce rozpily její oční linky, ale ustála to s grácií.

„Holky…!“ vydechne napůl smutně, napůl vyděšeně.

„Ahoj teto, jak se máš?“ Snažím se o normální výraz, zatímco Marie se neskrývaně baví: „Ahoj Julie, moc ti to sluší.“

Teta se nadechne, ale místo odpovědi jen tiše zašeptá: „Anno… holky, proboha vás prosím…“ Její šťastný výraz se kamsi vytratil.

Marie na to zareaguje s odzbrojujícím úsměvem: „Co šílíš? Vždyť o nic nejde, viď, Anno? Jen k tobě zítra přijdeme na kafe, ty upečeš ty své snové tvarohové buchty a budeš nám všechno do detailu vyprávět. To ženský normálně dělají, ne?“

Tetino napětí nepovoluje. Pohladí Marii po vlasech, mě vlepila polibek na tvář a s hranou noblesou si odkráčí na toaletu. Její mladíček chvíli váhá, ale nakonec se zvedá a odchází za ní.

Marie mě bez varování chytí za ruku a táhne mě od stolu.

„Co proboha blbneš?“ zeptám se zděšeně.

„Jdeme na špionáž. Na dámských záchodech je pootevřené okno. Určitě tam budou zalezlí,“ říká s naprostým klidem Marie.

„Já to ale nechci vidět.“

„To nechceš, ale slyšet ano. Ber to jako výchovnou lekci pro svůj budoucí vztah.“

„Nechápu jako v čem.“

„To sama momentálně netuším, ale něco si z toho určitě vezmeš.“

„Jo, leda tak posttraumatický šok.“

Marie se nemýlila. V odrazu skla vidím vášnivé objetí. Jeho ruce dychtivě hladí tetino vyzrálé tělo, zatímco jejich touha rezonuje od chladných kachlíkových stěn. Tlumená ozvěna jejich šeptaných slov se šíří místností pod úrovní země. Katakomby hříchu. Biograf milenecké dokonalosti.

Jeho ruce nyní hladí její tvář, jemně odhrnují pramínky rozcuchaných vlasů, zatímco její pohled prozrazuje hlubokou oddanost.

„Myslíš, že s tím holky měly problém?“ říká zničeně teta.

„Myslím si, že neměly. Naopak se docela bavily nad tvou reakcí.“

Šeptají. Mé ucho nabírá na rozměrech. Najednou dychtivě toužím slyšet každé jejich slovo. Srdce mi buší a jeho tlukot se prolíná v uších s dialogem milenců.

„Jsi nádherná, víš to?“

Na její tváři se objeví rozpačitý výraz. Je možné, že o sobě pochybovala? Že snad nevidí, jak je krásná?

„Jsi nádherná a už o tom prosím nepochybuj, ano?“

Marie měla pravdu, přesně tohle teta potřebuje.

Potřebuje věřit, že je pro něj tou nejkrásnější. Že je hodna něhy, po které touží. Hodna pohlazení. Předehry, která ji zbaví všech zábran. Pudového, šíleného milování, kde čas ztratí smysl.

Všechno, co jí život dlužil.

„Už můžeš, rozumíš? Máš vlastní byt a život, ve kterém si můžeš dělat co chceš. Můžeš se rozhodovat, jestli půjdeš s holkama na kafe, do kina, jet na výlet, nebo jestli si najdeš milence. Mě!“ říká s důrazem a vášnivě ji políbí. „To všechno, o čem jsi snila, Julie. Tak už se přestaň bát své rodiny a okolí! Jejich reakce. Oni to přece pochopí.“

„Mám v hlavě takový zmatek,“ tetin hlas se zadrhne. „Já nevím… jestli už je vhodná doba, …zda mám právo…“

„Už jsi čekala dost dlouho, nemyslíš?“

„Líbej mě. Prosím tě, líbej mě!“ zasténá bolestně teta.

Marie vedle mě tiše pláče. Sama mám co dělat, abych zadržela své slzy. Dívám se na tetu a uvědomuji si, kolik toho musela vytrpět. Nevšímám si už toho, co jí říká, ani toho, co se kolem děje. Moje myšlenky směřují k mé vlastní zdi. K tomu, co mi v životě chybí, čemu se tolik bráním.

Musela se naučit přežít. Nevzdala se. A teď se snaží konečně žít. A co dělám já? Schovávám se za svou nedůvěru. Zakazuji si lásku. Ale proč? Bojím se? Nebo jsem jen zbabělá?

Chytám Marii za rameno a přiškrceným hlasem jí šeptám do ucha: „Pojď, vrátíme se na bar.“

Prožívám prazvláštní pocit. Hruď se mi svírá a na malý okamžik zatoužím prožít to samé co má milovaná teta. Dotek lásky, která je výjimečná a zdá se být nedostatkovým zbožím. Je určená jen pro vyvolené, a já mezi ně nepatřím. Jsem ztroskotancem na této planetě, který chce všechno zapít.

Dosedáme na barové židle a ještě stále vstřebáváme ten romanticky bolestný okamžik těch dvou. Potřebuji ho ze sebe setřást, zbavit se toho přetrvávajícího tlaku v hrudi.

„A teď mi, Máří, laskavě vysvětli, co si z toho mám vzít,“ ptám se ve chvíli, kdy k nám přijde barman.

Marie mě sjede přísným pohledem a objednává pití: „Dvakrát fernet, prosím.“

„Dvojitého,“ dodávám a barman pochopí, jak se věci mají. Nalévá čtyři vrchovaté panáky a ke každému pokládá sklenici vody.

„Ať se mi tu hned neopijete, dámy. Noc je ještě mladá a vy jste na opilost až moc hezké,“ pronese s lišáckým úsměvem.

Marii se rozšíří zorničky a na tváři se jí rozlije přiblblý úsměv. I nestranný pozorovatel by v jejích očích nepřehlédl emoji ve tvaru srdíček.Jak snadno podlehne lichotce!

„Vidíš, Anno? Žádnej upgrade obličeje nepotřebuju.“

„Ale on tvá dýška ano,“ odpovídám suše.

„Jak můžeš být tak krutá.“

„Myslíš upřímná?“

Když se teta vrací ke stolu, má na tváři něco, co bych nazvala zářivým klidem. Její výraz je jiný než obvykle. Tichý, ale přesto plný života.

Marie do mě šťouchne loktem a zašeptá: „Vidíš? Že si dneska užívá jako nikdy.“

Jen přikývnu.

Dívám se na tetu a v hlavě mi běží vzpomínky na babičku. Na její pevná rozhodnutí, která vždy dávala smysl, ale někdy bolela. Když jsem byla malá, říkávala mi: „Nikdy nesmíš žít život druhých lidí, Anno. Žij svůj vlastní. Ať je jakkoliv těžký, vždycky bude stát za to.“

Tato slova jsem tehdy nechápala. Byla jsem příliš mladá na to, abych dokázala ocenit, jak hlubokou moudrost nesou. A teď? Teď mám pocit, že žiju život někoho jiného. Proč vlastně stále zůstávám s Lubošem? Nemiluji ho. Nikdy jsem ho nemilovala. Jen je to s ním snadné. Předvídatelné. Vím, kdy se naštve, kdy se usměje, kdy mi pošle zprávu plnou slov, která už nic neznamenají. Vím, co dostanu, a možná právě to mě u něj drží. Ten pocit jistoty. I když je falešná.

Marie se zasměje a přeruší můj tok myšlenek. „Víš, Anno, když se tak dívám na tvoji tetu, možná je načase si připustit, že vztah s mužem nemusí být jen o trápení. Třeba má v sobě taky něco dobrého.“

„Co tím chceš říct?“ ptám se, i když už znám odpověď. Marie věří v dobré konce, v lásku, co neselže, v lidi, kteří se nezmění. Já vidím jen jizvy. Vidím slova, co nic neznamenají, sliby, které se rozpadají v prach. Tak proč se mě snaží přesvědčit o opaku?

„Jen to, že až si příště budeš myslet, že na to nemáš, vzpomeň si na tetu. Ta na to má! A kdybys mě někdy viděla, jak si užívám na dámské jízdě s třicátníkem, tak mě taky neodsuzuj.“

Rozesměju se. „Marie, pokud si najdeš třicátníka, budu první, kdo ti ho přijde schválit.“

Teta se na nás usmívá a v její tváři vidím něco, co jsem u ní dlouho neviděla. Úlevu a štěstí. A já? Já si pomalu uvědomuji, že možná i pro mě existuje něco víc než jen přežívání.

„A teď se vrátíme k tvojí babičce,“ řekne najednou. „Byla přece šťastná, jako teď tvoje teta. Říkala jsi, že dědu milovala. Tak kde se v tobě vzal ten odpor ke vztahům, i když v jednom pořád jsi, že?“

„Dnešní večer je fakt depresivní…,“ povzdychnu si a přejedu prsty po okraji sklenice. „Fajn, jejich manželství bylo spoustu let spokojené. To vím jen z vyprávění tety a babičky. Ale co za dveřmi? Tam nikdo nevidí.“ Odmlčím se a snažím se srovnat si myšlenky. Marie mlčí, ale v jejích očích vidím, jak napjatě čeká na pokračování.

„Děda se k ní vždycky choval láskyplně. Plánovali, jak si budou v důchodu užívat. Jenže pak… se změnil. Nemoc ho změnila.“

„Vždyť jsi mi ale říkala, že…“

Skočím ji do řeči: „Jen jsem ti nechtěla brát iluze. Když jsem se babičky ptala, proč ty jeho nálady snášela, řekla mi…,“ vyprávím Marii životní příběh babičky a zároveň slyším její hlas ve své hlavě.

„… Anno, život je složitý. Ne vždycky dostaneš to, co bys chtěla, a ne vždycky si uvědomíš, co vlastně potřebuješ. Ale vždycky máš možnost volby. Když jsem byla mladá, myslela jsem si, že láska je pevná, neotřesitelná věc. Něco, co stačí mít a všechno ostatní se samo poskládá. Jenže láska, Anno, není kámen. Je to spíš hlína, která se musí formovat, jinak z ní nikdy nic nebude. A občas je to dřina. Tvůj děda… ach, jak jsem ho milovala. Věděla jsem, že není dokonalý. Nikdo není. Ale když mě vzal poprvé za ruku, věřila jsem, že mě nikdy nepustí.

A většinu života to tak i bylo. Jenže pak přišla ta nemoc. A s ní temnota. Najednou jsem měla vedle sebe jiného člověka. Všechny ty drobné chyby, které jsem mu vždycky odpouštěla, se zhoršily, nabraly ostré hrany. A já? Já jsem to nesla. Ne proto, že bych musela. Ale protože jsem kdysi slíbila, že budu stát po jeho boku. Slova mají váhu, Anno. I když tě občas dusí. Ale když jsem potkala Viktora… najednou jsem si uvědomila, že život není jen o povinnostech. Že láska není jen vězení, kde musíš zůstat, protože jsi kdysi řekla ano.

Viktor mi ukázal, že i v mém věku může být člověk šťastný. Že se pořád můžu cítit jako žena, nejen jako pečovatelka. A tehdy jsem pochopila – láska, Anno, je volba. Každý den si musíš vybrat, zda budeš milovat. A když necítíš radost ani vděk, když zůstane jen zvyk nebo strach, není to láska. Je to pouto, které musíš přetnout.

Ale já… já jsem zůstala. Pro dědu. Pro sebe. Možná pro ten dávný slib. Nevím. A někdy, když jsem sama, přemýšlím, jestli jsem udělala dobře. Možná jsem měla odejít. Možná bych měla jiné vzpomínky. Možná bych ti teď mohla vyprávět jiný příběh.

Ty, Anno, ale nejsi jako já. Máš svobodu volby. Neboj se milovat. Neboj se odejít. Neboj se zůstat, když to budeš cítit správně. Jen se nesmíš vzdát sama sebe. Protože když se vzdáš sama sebe, ztratíš všechno. A to ti za žádného muže nestojí…“

Hluboce vydechnu a zvednu oči k Marii. Mlčí, ale já vidím, jak její výraz měkne, jak pomalu chápe tíhu toho, co právě slyšela.

„Co se stalo s Viktorem?“ šeptne po chvíli.

„Sublimoval,“ pokrčím rameny. „Jednoduše nedokázal čekat.“

Nastalo ticho, které přehlušuje jen tlumená hudba z barových repráků. Marie se snaží najít slova, ale já už nechci v tomhle tématu pokračovat.

„Ty, Anno, chtělo by to změnit téma,“ začne opatrně. „Co tvoje sestřenice? Kolik jim je let? A proč jsem je vlastně nikdy neviděla?“

„Lucka je o rok starší než já. Studuje design v Anglii a vypadá to, že tam i zůstane. Zuzce je devatenáct a studuje první ročník práv v Brně. Obě jsou moc chytré a nadané.“

„A tvoje máma?“ Marie to vyslovila tiše, s podtónem obav.

Moje máma… Zavřu oči. „Máma si užívala bohémský život. Nikdy nic nevystudovala. Prý hodně pila…“

Marie se smutně usměje. „Je mi to líto. Nezasloužila sis to, Anno. Jsi úžasná.“

„A zmatená. Vztahy mě děsí,“ odpovím tiše.

Marie pokrčí nos a naposledy se ten večer zamyslí. „To mi chceš vážně říct, že se jednou blbě rozhodnu a změní mi to celý život v jednu velkou katastrofu?“

„Tvůj život už katastrofou je,“ odpovídám s úsměvem.

Máří rozsvítí svůj vymodlený iPhone a brouzdá svým smutným pohledem po webových stránkách, které se staly její fanatickou potřebou v koexistenci s tímhle světem.

„Neuvěříš, co je dneska za den,“ říká Marie významně.

„Co?“

„Mezinárodní den proti násilí na ženách…“

„Fajn, víš, co teď udělám?“

„Co?“

„Půjdu za tím barmanem a domluvím se s ním, aby po práci spáchal násilí na tobě.“

„Tak jo, ale potřebuju ještě tři panáky. To víš, je to těžký rozhodnutí.“

Kapitola 3

Kamila

Bezduše bloumám pohledem po Lubošově sterilním bytě. Bílé zdi zdobí moderní, kýčovité obrazy, které by s přehledem zvládlo namalovat dítě z mateřské školy. Nebo hysterická manželka. Stačilo by jí vrazit štětec do ruky, a jak by s ním v záchvatu vzteku kolem sebe mávala, vzniklo by dílo, které by se okamžitě hodilo na tuto stěnu. Upřímně, bylo by to asi lepší než její vzteklé mrskání nádobím.

Když mi Luboš sdělil částku, kterou za obrazy zaplatil, ztuhl mi nejen úsměv na tváři, ale i všechny svaly v těle. V hlavě mi hned vyvstal seznam všeho, co by se za ty peníze dalo pořídit – od nového auta až po zásoby jídla pro menší oblast somálských vesnic.

Na bílé kožené sedačce velikosti menšího letiště se rozvaluje jeho náctiletá dcera Luisa. Její čerstvě nalepené gelové nehty se lesknou jako výkladní skříň kosmetického salonu. Bez nich by si je zřejmě nudou dávno okousala až na lůžko. Kdykoliv sem vkročím, je mi jí líto. Tenhle byt z ní vysává všechnu mladistvou energii. A to radši ani nemluvím o tom, jak rychle mě začínají děsit Lubošovy pozvánky na tyto „rodinné večery“. Je to, jako by mě pomalu vtahoval do svého nalinkovaného světa, kde má všechno a všichni své přesně dané místo. Jeho sebevědomí je téměř omračující. Očividně si myslí, že mě tenhle sterilní ráj srazí na kolena a já se ochotně podvolím jeho pravidlům. Jenže já nejsem ta, za kterou mě má.

Myšlenky na blížící se konec našeho vztahu mi bolestivě cupují mozkové buňky. Už po x-té se zoufale snažím přesměrovat pozornost zpět na jeho byt. Odvádět pozornost mi vždycky šlo – škoda, že to není olympijský sport. Police v mém obýváku by se už dávno prohýbaly pod váhou zlatých medailí.

Minimalismus mám ráda, ale ty kousky lesklého nábytku bych vyměnila za ručně dělané z masivního dřeva. Takového, co voní pryskyřicí a na dotek hřeje. Ale tady? Tady kýč kráčí ruku v ruce s Lubošovou přetvářkou. Celý byt je iluzí, stejně jako on. Muž lovec, který si chtěl ulovit mladou, energickou ženu, aby přes ni zamaskoval vlastní prázdnotu.

„Co kdybys otevřel lahev vína? S Luisou si zahrajeme scrabble,“ navrhnu s nuceným úsměvem.

„Víno ti zatemní mozek,“ odpoví bez přemýšlení.

„Myslíš, že bych kvůli alkoholu přišla o svou inteligenci?“ opáčím suše.

Jeho vyčítavý pohled doprovází nadšený výraz Luisy. Dívka s cizím jménem. Jak příznačné pro otce, který se tolik snaží zapomenout, odkud pochází.

Kdysi mě ohromil svým šarmem a vtipem, kterým si podmanil celou společnost – včetně mě. Vzpomínám na ten večer. Bylo to poprvé a zároveň naposledy, kdy pil. Alkohol v něm probudil poslední zbytky mužnosti. Byl galantní, zábavný a dokonalý lovec. A já? Šelma, která si nechala nasadit obojek.

Tehdy jsem podlehla. Po měsících samoty jsem zoufale potřebovala cítit, že někomu stojím za pozornost. Podlehla jsem své vyprahlosti a zažila večer, který ve mně vzbudil naději. Země se otřásala a já vzplanula jako knot staleté svíce. Naše další pokusy o intimní chvíle by se daly přirovnat k béčkovému filmu. Možná i k céčkovému. A kdybych o tom přemýšlela déle, skončila bych u písmene žet.

Vibrace telefonu mě vytrhnou z myšlenek.

„Čau, co děláš?“ ozve se Marie.

„Ahoj Máří. Jsem u Luboše.“

„Jsi sama?“ zjišťuje opatrně.

„Vedle mě na gauči sedí Luisa a přede mnou je studený kávový servis.“ V telefonu nastane nepříjemné ticho. „Copak, představuješ si ten poklidný rodinný večer?“

„Z té představy ani nedokážu mluvit,“ znechuceně si odfrkne.

„Copak se děje, Máří Magdaléno?“

„Nic, pojď ven. Pokud ti to Luboš teda nezakáže.“

Koutkem oka zahlédnu Luboše. Otráveně se přesouvá ke kuchyňské lince, nalévá si kávu do porcelánového šálku a jeho pohled říká: Ukonči ten hovor!

„Proč by mi to měl zakazovat?“ odpovím záměrně nahlas, zatímco mu věnuji úsměv, který by dokázal roztavit ledovou sochu.

„Protože budete hrát scrabble?“ odsekne Marie tónem, který mě nutí přemýšlet, jestli bych ji v tuto chvíli měla roztrhnout vejpůl, nebo obdivovat za její drzost.

Podívám se na Luboše. Jeho pohled mi dává jasně najevo, že Marie je slyšet víc, než by měla. Odkašlu si, jako bych tím mohla probudit její inteligenci, ale marně.

„Anno, ráda bych ti připomněla mou zítřejší zkoušku. Slíbila jsi mi, že se na to dneska podíváme. Hlavně na tu anatomii!“ prohlásí s naprostou vážností.

„Ježiš, promiň, zapomněla jsem,“ odpovím okamžitě, zaskočená jejím vážným tónem.

„Fajn. Tak pokud nemáš nic důležitějšího – a pochybuji, že existuje něco důležitějšího než má zítřejší zkouška – tak se okamžitě zvedni z toho zlatého gauče a doprav se co nejrychleji k mé maličkosti, která prožívá depresivní stav a přemýšlí nad sebevraždou skokem z našeho balkónu.“

„Marie, bydlíme v prvním patře,“ říkám s naprostým klidem.

„Vážně jsi má nejlepší kamarádka?“ žasne Marie.

„Do hodiny jsem doma,“ odpovídám nakonec odevzdaně. Stačí jediný Lubošův pohled a připadám si jako jeho druhá nezletilá dcera. Nerozumím tomu, proč se chová tak povýšeně.

Znechuceně pokládá šálek na naleštěnou mramorovou desku kuchyňské linky. Jeho prudký pohyb rozhoupá hladinu kávy a pár kapek přeteče přes zlatě zdobený okraj šálku. Kapky pomalu stékají po jeho straně a obkreslují celé dno. Jeho ruce založené v bok a přísný pohled jasně signalizují: Tak co uděláš teď?

Luisa na mě visí pohledem plným neštěstí. Atmosféra je tak dusná, že mám chuť okamžitě odejít.

„Dáme jednu hru a pak musím jít, ano?“ snažím se situaci uklidnit.

„A copak je důležitějšího než já s Luisou?“ ptá se Luboš, v jehož pohledu se mísí pobouření a zklamání.

„Slíbila jsem Marii, že se budeme učit na její zkoušku.“

„A ona se na ni neumí připravit sama?“

„Umí, jen se mnou jí to jde líp,“ odpovídám pevně. „Dělaly jsme to tak před tebou…“ Polykám zbytek věty, kterou bych mu s chutí vpálila do obličeje: …a budeme to tak dělat i po tobě.

Luisa nadšeně rozkládá hrací desku na stole a povzbuzuje nás: „Anno, dneska vyhraju já! Připrav se!“

Přemáhám svou soutěživost a nechávám ji vyhrát. Po půlhodině urputného boje se slovy, která doluje snad z paty, konečně vítězoslavně vykřikne: „Já vyhrála! Říkala jsem ti to, Anno! Jsem vítěz!“

Spontánně ji pohladím po rozzářené tváři, ale neubráním se pokušení. Pod stolem nohou stlačím Lubošův nárt, až sykne. Pozoruji jeho výraz, ve kterém se mísí poražená ješitnost a vztek.

„Je úžasná, viď?“ prohodím nevinně.

„Kdybys jí nenapovídala, tak bych to vyhrál já,“ zavrčí.

Nemám slov. Rychle se nadechnu a co nejklidněji se ho ptám: „Zavoláš mi taxi?“

Mrazivý vzduch mě štípe do tváří, ale bolí to míň než vědomí, že jsem se znovu nechala chytit do jeho pečlivě nastražené pasti. Dveře se za mnou zabouchnou s razancí, která by měla znamenat konec. Ale já vím, že to tak není. Neumím ten nesmyslný vztah ukončit.

Nasedám do vyhřátého taxíku a po vyslovení adresy vděčně kvituji mlčenlivost řidiče. Představuji si Lubošův výraz poté, co nadzvedl šálek a uviděl ten kulatý obrys dna z rozlitých kapek kávy. Ten úchvatný geometrický tvar vytvořený blahodárnou kofeinovou tekutinou, která mu právě narušila čistotu jeho bezchybně uklizeného bytu – toho neosobního prostoru připomínajícího chemickou laboratoř zahalenou v neprostupném igelitu.

„Slečno, už jste doma,“ ozve se taxikář vlídným hlasem.

„Už?“ ptám se zmateně.

„Ano. Celou cestu jste byla mimo,“ odpoví s lehkým úsměvem.

„Promiňte. Kolik to dělá?“

„Čtyři sta,“ říká klidným hlasem.

V tu chvíli si uvědomím, že mě Luboš ani nevyprovodil, natož aby zaplatil taxi. Tohle jsem opravdu nečekala. Nejsem vypočítavá, ale vždy trval na tom, že mi cestu domů zaplatí. Jako by mi dnes chtěl vmetat do tváře poslední symbol své dominance.

„Měla bys ho poslat do horoucích pekel,“ ozve se Marie ve dveřích místo obvyklého přivítání.

„Tím peklem myslíš prdel?“ snažím se o vtip.

„V jeho případě ano. Divný, viď? To bude tou jeho spisovnou mluvou. V souvislosti s ním to slovo ani nedokážu vyslovit.“

„V souvislosti s tvojí mluvou to divný opravdu je,“ odpovím a obě se rozesmějeme. Je to přesně ten osvobozující smích, který potřebuji.

„Vypadneme ven?“ navrhne Marie.

„Platíš? Své poslední peníze jsem dala za taxík.“

„Prosím??“ pozvedne obočí a její tón je plný nefalšovaného šoku.

„Bez komentáře,“ dodám a pokrčím rameny.

Marie si založí ruce na hrudi, teatrálně se nadechne a spustí: „Vnímáš tu mužskou ubohost? Muselo mu být jasný, že se vydáš z poslední koruny. Chce tě tím ponížit. Jenže netuší, že právě nastartoval tvou bezcitnost. Vždyť už při narození tě láskyplná naivita obešla mílovými kroky!“

„Když vyrůstáš bez rodičů, těžko si vytvoříš naivní představu o dokonalém vztahu,“ odpovím klidně, i když její slova míří přímo do mého nitra.

„No jo, ale Luisa přece v dokonalém vztahu vyrůstá, a naivitou podle mě taky zrovna neoplývá,“ odvětí Marie a upřeně se na mě podívá, jako by hledala odpovědi, které se bojím vyslovit.

„Luisa je bohužel rozmazlená a bez motivace používat vlastní mozek,“ odpovím ostřeji, než jsem měla v úmyslu.

Marie se krátce zamyslí a s triumfálním výrazem prohlásí: „Aha! Proto s nimi pokaždé hraješ scrabble… teď už mi to došlo. Počkat! Pidi naivita v tobě přece jenom je.“

„Ha, ha,“ odvětím ironicky. „Jen jsem se té holce snažila oživit mozek a ukázat, že existuje i jiný svět než ten, kde má všechno na dosah.“

„Proboha, a na co? Tatínek jí stejně pořídí umělou inteligenci, a mozek se jí časem tak či tak rozteče. Bude kolovat v jejím krevním oběhu jako pozůstatek kdysi užitečného orgánu.“

Nemůžu si pomoct a uchechtnu se: „Chtěla bys takhle žít?“

Marie se na mě zamračí: „Ne, a ty se koukej dát dohromady, protože razíme do víru noční Prahy.“

„Zase? Co takhle kino?“ zkusím navrhnout.

„Žádný kino! Až začneš chodit do práce a porodíš děti, budeš na tyhle večery jednou s láskou vzpomínat,“ přesvědčuje mě Marie.

„V mém životě tenhle model rodiny nikdy nedopustím. A víš proč? Protože já se, Máří, nikdy nevdám. A to mi věř.“

Marie se zatváří vševědoucně. „To si jednou povíme,“ prohodí s úsměvem.

Najednou mi na hlavě přistane čisté spodní prádlo. „Na co čekáš? Šup do sprchy!“ rozkazuje Marie a její nekompromisní ruka mě táhne do koupelny. Proud horké vody dopadá na mou kůži a smývá ze mě nejen Lubošovy doteky, ale i tíhu celého dne. Kéž by dokázala smýt úplně všechno. I den, kdy jsem ho poznala.

Marie mě mezitím pozoruje s rukama založenýma, jako by čekala, až jí odpovím na nevyřčené otázky.

„A kdy mu to hodláš říct?“ prolomí ticho.

Říkám to pořád, jsme jako jednovaječná dvojčata. Nastavuji tvář proudu vody, abych přerušila tok jejích myšlenek, ale nefunguje to. Marie se nenechá zastavit.

Úprk do noční Prahy je přesně to, co potřebuji. Zavěšená do rámě Marie zápasím se svými chaotickými myšlenkami.

Ve vzduchu je cítit jaro.

„Tak kdy to ukončíš?“ ptá se Marie přímo, bez okolků.

„Hned po mé zkoušce, teď na to nemám,“ odpovím a snažím se znít rozhodně.

„Stejně na tebe byl moc starej.“

„Náhodou, když si vzpomenu na naši první noc… byla bezchybná. Stáří nestáří, ten večer v něm byl samotný ďábel. Jenže pak se z toho pekla vykoupil odpustkem v podobě tučné částky na charitu.“

Marie se chytá za hlavu: „Anebo příspěvkem na opravu střechy místního kostela, co? Brrrr, vůbec si ho nechci představovat!“

„Co? Tu novou střechu?“ prohodím nevinně.

„Fakt přestaň!“ Marie do mě s pobaveným úsměvem strká loktem.

„Říkám ti, že Lubošův penis by mohl být výstavním kouskem. Tedy pokud by k němu zapojil i svůj mozek,“ nepřestávám provokovat Marii.

„Anno, dost! Nechci si představovat skoro čtyřicetiletý penis!“ vyjekne znechuceně, ale koutky úst jí cukají.

„Divila by ses. Vypadá stejně jako u dvacetiletého kluka,“ dodám a sleduji, jak se její výraz mění.

Marie se zastaví uprostřed chodníku, zvedá ruku na znamení konce debaty a gestem dává najevo, že v této diskusi odmítá pokračovat. O to víc mě provokuje ji ještě popíchnout.

„Vážně! Je to divný, ale tahle část těla asi nestárne.“

„Anno, dost!“ zopakuje rezolutně, ale už se neubrání smíchu.

Obě se začneme nekontrolovatelně smát, až mi koutky očí zaplaví slzy. Přesně tohle jsem potřebovala. Smát se od srdce s člověkem, který mě chápe, bez přetvářky a bez příruček kdy, jak a proč. Ten spontánní, přirozený smích je osvobozující.

Marie mě vede potemnělými uličkami, v nichž jsem ještě nikdy nebyla. Mé oči obdivně bloudí po omítkách starých domů. Neřeším, kam jdeme. Věřím jí. Je to jediný člověk, kterému dokážu bezmezně věřit.

Zastavujeme u podniku s cedulkou Bar uzavřen. Váhám.

„Mařko, tam je asi soukromá party, nemyslíš?“ ptám se nejistě.

„Nemyslím. Vím to,“ odpoví záhadně.

Dobrovolně ji následuji dovnitř. Otevírá přede mnou dveře a já najednou zírám na známé tváře. Záplava nečekané radosti mě zasáhne jako přívalová vlna. Marie stojí po mém boku, její oči září spokojeností, zatímco já si uvědomuji, že tento večer bude možná začátkem něčeho nového.

„Anno, jsi to skutečně ty??“ zvolá Jana. No páni! Její obarvené vlasy září pod světlem baru a dodávají jí zvláštní, odvážnou eleganci. Je stále tou vysokou, sebejistou ženou s dlouhýma nohama, které z ní vždy dělaly hvězdu týmu. Z fleku by mohla hrát v reklamě na jeřáby. Říkali jsme jí „mamka“ – a ne nadarmo. Organizovala vše od tréninků po oslavy, přičemž trenér ji kolikrát nemohl vystát. Přestože její organizátorské schopnosti někdy hraničily s posedlostí, byla také jednou z nejlepších hráček. Jana byla vždy gazela, jejíž dlouhé vlasy vlály ve větru, a svým klidem a vyrovnaností dodávala týmu sílu.

„Ona vážně dorazila!“ přidává se Radek. Na první pohled pořád stejný. Postava ani příliš vysoká, ani příliš malá, ale s rameny širšími, než bych si kdy pamatovala. Vždycky byl vtipálek skupiny, ten, kdo svým šarmem a přirozeným humorem dokázal rozesmát každého.

„Anno, pojď na mou hruď!“ hlásí věčně vtipkující Petr. Jeho hlas je hluboký, přesně jak si ho pamatuji. Vždycky byl tak trochu showman, typ, co miloval být středem pozornosti. Svou lehkou nadváhu nosil s hrdostí a dokázal ji obrátit v další důvod k vtipům.

„Ne, nejdřív půjde na tu mou!“ Jana se s ním přetahuje o mé objetí.

„Anna, co upila z rána, aby propařila delší noc, žije!“přisadí si Lenka s úšklebkem. Bože, Lenka…

Jsem v obležení známých tváří, umačkána jejich těly i emocemi. Dojetím se mi chce plakat. Proboha, kolik je to let, co jsem je viděla naposledy? Otáčím se na Marii a na jazyku mě svědí jediná otázka: „Jak jsi…“

Svou dlaní mi zakrývá ústa a přerušuje mě: „Absolutně nechápu, proč jsi mi zatajila, že jsi bývala nejlepší hráčkou basketbalu. A vůbec to, že jsi hrála za nároďák??“

„Já… já jsem to nepovažovala za důležité. Je to minulost, Marie. Ale spíš mi vysvětli, jak jsi k nim přišla ty?“

„A není to jedno?“ odpoví s úšklebkem.

Do naší konverzace vstupuje Jana. S mateřskou starostlivostí mě odvádí ke stolu, pomáhá mi sundat kabát a usazuje na volnou židli. Můj pohled automaticky sklouzne k její levé ruce. Byl to instinkt, pud, ale především zvědavost. Na jejím prsteníčku se blyští zlatý kroužek.

„Obarvila ses na zrzavo?“ ptám se.

„Víš, co se říká o blondýnách… Navíc, zrzky jsou pro muže víc sexy.“

„Stále jsi s Markem?“ ujišťuji se ve své domněnce.

„Jsem. Nedokážeme bez sebe žít,“ odpovídá s hrdostí v hlase Jana.

„V tom případě nechápu, proč sis změnila barvu vlasů.“

„A to nemůžu být sexy pro něj?“

„Po těch letech?“ neodpustím si poznámku.

Jana mi uštědří symbolický políček a dosedne vedle mě: „Strašně ráda tě zase vidím, Anno. Povídej, co je u tebe nového?“ ptá se.

Na náš stůl přistane špunt z právě otevřené lahve šampaňského. Leknu se nejen já, ale i Jana. Smích kluků nám dává najevo, že jejich plán vyšel. Podávají nám skleničky na sekt a nalévají do nich šumivý mok s blahodárnými účinky pro lepší uvolnění.

„Na co si připijeme?“ ptá se Radek a přiťukává si se mnou. V nestřeženém okamžiku, kdy čekám, než se prvotní rej bublinek usadí, mě políbí. Reflexivně ho odstrčím.

„No co? Nemůžu snad políbit tu nejkrásnější ženu v baru?“ prohodí s úsměvem.

„Dobře, za ten kompliment ti to odpustím,“ odpovím s hranou vážností.

„A co já?“ Jana se uraženě rozhlíží po zbylém osazenstvu mužů, kteří dělají, že její otázku neslyšeli.

„Teda kluci, tohle snad nemyslíte vážně!“ rozčiluje se.

Jediný Petr se k nám otočí a obhajuje své chování: „Nezlob se, ale líbat ženu vojáka z povolání, co se právě vrátil z mise, je jako dobrovolná sebevražda.“

Teprve teď si všimnu zakřiknuté Rózy. Sedí v rohu stolu a snaží se své rozpaky ze společnosti ukrýt za Radkovými zády. Odjakživa byla introvertka, ale svou jemností byla vždy jedinečná.

„Takže jste se, Jani, nakonec vzali?“ zeptám se.

Jana se rozesměje: „Ano, naše druhá svatba konečně vyšla.“

Chodili spolu od patnácti let. Nikdy jsem to nepochopila. Žádné objevování jiných mužů – v případě Marka žen. Jak může takový vztah vůbec fungovat?

Nikdy ale nezapomenu na jejich rozlučku se svobodou před první svatbou. Seděly jsme s Janou na lavičce u domku jejích rodičů a dopíjely poslední drink, silnější než kdejaké prášky na bolest. Motal se jí jazyk, zatímco já hledala ten svůj, ztracený někde mezi první a druhou stoličkou.

Když její svahilština konečně utichla, zamyšleně zírala před sebe. Oči se jí zalily slzami, když najednou vyslovila otázku, kterou jsem od ní nečekala: „Je náš vztah v pořádku, i když jsem ho podvedla?“

Tahle věta mě vrátila do střízlivosti rychleji než ledová sprcha. Jasně že ten její románek u táborového ohně musel přijít. Dohazovala mi tehdy svého kamaráda, a přitom se hormonálně zakoukala do jeho doprovodu. Byl urostlý, mužný a s charismatem, které by rozpustilo i arktický led. Ten večer jim z očí šlehal chtíč jasnější než jiskry z táborového ohně, a nebe se náhle zaplnilo zářivými hvězdami, jako by i vesmír fandil jejich touze.

Místo mých námluv se noc proměnila v pekelný řev vlkodlaků okupujících můj stan. Choulila jsem se do rána ve spacáku toho jejího urostlého kamaráda, zmítaná obavami, zda to Jana vůbec přežije. Přežila. Jenže následující dny sotva promluvila.

Uklidnila jsem ji, že její úlet byl zcela přirozený, a raději ji uložila do postele. Když jsem se vrátila k lavičce, abych ze sebe spláchla tíhu zodpovědnosti z vyřčených utěšujících slov, zjistila jsem, že můj drink mezitím vypil Marek. Seděl tam, zíral na mě provinilým a uslzeným pohledem. Alkohol ho přivedl ke stejné otázce jako Janu. Potřeboval vrbu, a já se ocitla v situaci, kterou nikdo nechce zažít.

„Ty jsi Janu během výcviku podvedl?!“ zeptala jsem se šokovaně.

Marek zvedl flašku rumu a poslední zbytek vyklopil na ex. Vypadal ještě hůř než předtím, ale to já taky. Jediné, co mě trochu utěšilo, byl fakt, že jsem Janě nešla za svědka.

Nakonec jsem uklidnila i jeho, stejně jako Janu, a pak ho uložila vedle ní. Oba vypadali zničeně, ale možná je to nakonec zachránilo. Naštěstí svatbu odložili. Uvědomili si, že na ni ještě nejsou připraveni. Ulevilo se nejen jim, ale i mně.

„Tak co? Popojedeme?“ ozve se a na stůl přistává runda panáků. Začíná smršť otázek a odpovědí. Dojetí skrývám jen stěží a nechávám se unášet na vlně dávných vzpomínek a zážitků. Můj bývalý tým, posílený o mužskou část, která s námi sdílela stejnou sportovní halu, znovu tvoří nerozlučnou partu. Smích a šťastné hlasy plní místnost, jako by na chvíli zastavily čas. Je to únik z reality, z morálních soudů okolí. Před lety jsme spolu zažili svobodu slov, nálož fantazií, snů a nepřeberné množství zážitků.

Dívám se jim do tváří. Každý z nás má jiný život, rozptýlený po republice i za hranicemi těch, co tu s námi nejsou. Přesto si uvědomuji, že nám to pouto zůstalo. Sleduji jejich výrazy, pohyby a poslouchám desítky historek, které jsem dávno vytěsnila z hlavy.

„Pamatuješ si, jak sis šla vybrat novou postel a potkala toho cvoka, co se tě snažil sbalit?“ ozve se Radek. Další vzpomínka, kterou jsem vytěsnila. A přitom jsem k tomu neměla důvod.

„Náhodou, byl vtipnej,“ odpovím.

„Počkej, jak to vlastně bylo?“ ptá se Petr.

„Už si to přesně nepamatuju. Lehla jsem si na jednu z těch výstavních postelí a najednou ležel vedle mě. Otočila jsem se a řekla něco jako: Nevadí vám, že je ta postel momentálně moje? Odpověděl: Nevadí, mám v úmyslu ji koupit i s vámi. Přišlo mi to dost laciný, což jsem mu taky řekla, a on na to reagoval větou: V to jsem právě doufal.“

„Jenže v to doufal skoro půl roku,“ říká pobaveně Radek.

„Vždyť mi bylo šestnáct a jemu kolem třiceti!“

„Koukám, že se na tebe ti starci lepí dodnes…,“ utrousí Mařka.

Obrátím oči v sloup a raději se otočím na Radka: „A jak se vede tobě?“

„Mně? Skvěle. Po tom, co jsi mě odkopla, jsem si nabalil Jarku z prváku a po čtyřech letech jsem ji oplodnil.“

„Ty jsi táta?!“ vykřiknu překvapeně.

„Jo. Život jsem si představoval jinak, ale Anežka je to nejlepší, co mě kdy potkalo,“ zjihne a zalesknou se mu oči dojetím.

„Snil jsi o truhlářské dílně, viď? O tom být svým pánem a vyrábět nábytek, který má duši.“

„To jsem si také splnil. Začátky byly těžký, ale daří se mi.“

„Moc ti to přeju, vážně.“

„Proč jsi vlastně přestala s basketem? Vypařila ses ze dne na den a nikdo z nás to nechápal. Byla jsi nadějí týmu žen,“ vyzvídá Jana.

„Proč… Ostaršili mě, abych mohla hrát ve vaší kategorii. Nikdo nebral ohledy na mé obavy, zda to zvládnu. Můj bývalý trenér mě nešetřil, ale dokázal mě motivovat. Ten váš na mě jen řval. Dostala jsem se do mlýnského kola stresu, ve kterém mě nechal samotnou. Z hvězdy se stal uzlíček nervů, který si přestal věřit a neměl se od čeho odrazit. Jak taky, když jsem proseděla skoro celý zápas na lavičce. Do toho vážně onemocněla babička. Jediný člověk, kterého jsem v životě měla. Mé rozhodnutí bylo snadné.“

Nastalo ticho. Desítky očí zkoumají mou posmutnělou tvář. Nesnáším tyhle situace. Záchranou mi byla procházející silueta postavy ženy, která mi opět způsobila arytmii srdce.

Kamila.

Vždycky mě fascinovaly ženy, které tápou v tom, co vlastně chtějí. Vnitřně toužící po dobrodružství a přesvědčující samy sebe, že ho zvládnou. A když jsou zahnány do kouta, vyplaší se, což je činí ještě rozkošnějšími.

Kamila… Božské stvoření, které vtrhlo do mého života jako letní bouře. Rozvířila mé hetero přesvědčení a proměnila ho v tornádo pochybností. Měla odvahu mi napsat, ale slova jí nestačila na vyjádření svých pocitů. Toužila po upřímnosti, ale její strach ji svazoval. A tak jsem odpovídala na její nevyřčené otázky sama. Ona zatím visela na telefonu, lačně očekávající mé zprávy. Byla záhadná, a já zmatená tím, co se ve mně dělo. Stejně jako dnes.

Přenádherná plavovláska s cudností, která by dokázala okouzlit každou bytost na zemi. Neuchopitelná osobnost, zjevující se a znovu mizející z mého života. Dodnes jsem to nepochopila. Je to jedna z věcí, které jsem si zakázala. Zakázala jsem si na ni myslet.

„Anno, haló, jsi tu s námi?“ ozve se hlas někoho z party.

„Promiň, zamyslela jsem se.“

„To jsme si všimli. A jak se daří tobě?“ ptá se Radek.

„Dobře, studuju třetím rokem medicínu. Nikdy jsem se nesmířila s nemocí babičky. Chtěla jsem ji pochopit, tak jsem šla na medicínu. Před třemi měsíci zemřela. Nepomohla jsem jí.“

„Ale snažila ses,“ utěšuje mě Marie.

A opět ta trapná chvíle, kterou nenávidím. Lítostné pohledy, hledání vhodných slov, která by mě měla utišit. Nechci to. Nesnáším to!

„Pomůžu jiným,“ uzavírám rychle.

Marie mě chytá za ruku a její energie jako vždy prostupuje do mého nitra. Je jako můj osobní defibrilátor.

„Anna má teorii, že mužský penis nestárne.“ A mou záchranou…

„A to myslím smrtelně vážně!“ přisadím si s úsměvem.

Petr se nadechne, narovná se v zádech a šibalsky se na nás usměje. „Je to taky nejdokonalejší multifunkční nástroj, dámy!“

„Vážně? Můžeš nám vyjmenovat alespoň pět z nich?“ vyzývá ho Marie.

„S přehledem. Většinu života funguje jako nástroj vylučovací, dále oplodňovací, je hračkou, barometrem nálad a lékem pro vyprahlé duše.“

„Zajímavé. Mohl bys nám prosím rozvést ten barometr nálad?“ ptám se, neschopná skrýt zvědavost.

„Jasně. Hlavou směrem k zemi vám dává najevo, že jste protivné. Mírným zvětšením objemu ukazuje na vaši dobrou náladu a vztyčením k nebesům dokazuje, že jste bohyněmi,“ vyjmenovává Petr s úsměvem.

„Vidíte? Permanentně podává atletické výkony, a pokud se nemýlím, je to sval. Za těchto okolností tedy nemůže nikdy zestárnout. Má teorie je nezpochybnitelná,“ obhajuji své tvrzení.

„Ale vyvrátit ji můžu,“ poznamená Marie, která si jako vždy nenechá nic líbit. „Hračkou nebude na věky, že?“

„Marie, bavily jsme se o čtyřicetiletém penisu. Ten ještě hračkou je,“ odpovím klidným hlasem a těkám očima po Kamile. Co ona tady proboha dělá??

„… to jsem asi nedomyslela, viď?“ uvažuje Marie nahlas.

Ač nerada, vracím svou pozornost k ní a stroze odpovídám: „Nedomýšlíš dost věcí.“

„Například?“ ptá se Marie a čeká, na co narážím.

„Pamatuješ třeba na oslavu dne objímání?“ připomenu Marii s potutelným úsměvem.

Musela obejmout doktora z gynekologie, kterého nemůže ani vystát, protože suploval za docenta Závadu. Stál tam s rukama rozpaženýma, s tím svým neústupným pohledem, a čekal, až k němu dojde. Marie se k němu přibližovala krok za krokem, jako by šla na popravu. Když ji nakonec sevřel v objetí, zkameněla odporem.

„Ta oslava objímání mě vážně zaujala.“ Petr se zaklání na židli, aby na nás lépe viděl. „Řekni mi, Marie, jak taková oslava probíhá?“

„Už nijak. Definitivně jsem tenhle svátek vyškrtla ze svého kalendáře.“

Petrova taktika zjevně neuspěla. S hraným gestem uraženosti vrací nohy židle zpět na zem.

Naši diskusi přerušuje Lenka: „Pamatuješ si na Matěje? Prý se oženil.“

„Jak… oženil?“ zeptám se opatrně.

„Zaslechla jsem to. Byla jsi do něj zamilovaná až po uši, viď?“ neodpustí si jízlivou poznámku, kterou Marie neměla nikdy slyšet.

„Ty jsi byla někdy zamilovaná? To mě vážně zajímá,“ reaguje Marie.

„Nebyla. Byla to jen platonická láska. Studoval v Anglii, málokdy lítal domů, ale když už tu byl, stálo to za to,“ vzpomínám. Nikdo neměl důvod nesouhlasit. Všichni uznale pokývli hlavami. „Skvěle jsme si rozuměli. Předháněli jsme se v tom, kdo z nás dvou vymyslí větší ptákovinu. Byl neskutečně sprostý, ale k němu to sedělo. Dokázal podat největší prasárnu tak, že jsem se smála, až mě bolelo břicho. Byl to proutník s hezkou tvářičkou a charismatem, které mu otevíralo dveře do každé ložnice. Byl předurčený pro bohémský život…,“ vysvětluji Marii.

„Právě proto je divný, že se oženil,“ poznamená Lenka.

„Měla jsi s ním… ehm… no to?“ vyzvídá dál Marie.

„A není to jedno?“ odpovím s úsměvem a vracím jí její oblíbenou otázku.

„Prý žije v Praze,“ pronese Lenka tónem, který by se dal zaměnit za lhostejnost, kdyby se její oči na zlomek vteřiny nezúžily, jak když kočka zaslechne pohyb myši. Slovo „prý“ zní tak lehkovážně, a přitom z něj kape každá kapka jedu, kterou měla připravenou.

Otáčím k ní hlavu a v tichosti ji pozoruji. Její oči se mi zabodávají do obličeje jako špendlíky a hledají každý náznak mé slabosti. Úsměv na jejích rtech je sladký jako med, ale přitom mě její pohled pálí. Ví, co dělá. Ví, kam udeřit.

Nikdy mě neměla ráda. Nevím proč. Vždycky ve mně viděla soupeře, ačkoliv jsem se o žádné její vítězství nikdy neucházela. Bylo to, jako by pro ni samotná moje existence byla důvodem k nenávisti. Nemusela nic říkat – její pohledy, lehce pohrdavý úsměv a drobné, ale pečlivě promyšlené narážky mluvily za všechno.

Lenka byla vždy perfektně upravená. Vysoká, s přirozeně ladnými pohyby. Rty plné, často pokřivené do pobaveného úšklebku, který na první pohled mohl působit milým dojmem – pokud jste ji neznali. Ve skutečnosti to byla maska, pod kterou se skrývalo neustálé srovnávání a potřeba dominovat.

Její nenávist vůči mně byla tichá, ale zároveň nepochopitelně všudypřítomná. Jako stín, který mě obklopoval vždy, když jsme se ocitly ve stejné místnosti.

Dnes se snaží urvat svou pomstu. Chtěla Radka, ale on nadbíhal mně, a teď si zřejmě vytyčila cíl srovnat skóre. A aby toho nebylo málo, rozvířila mé vzpomínky na Matěje – jediného kluka, který kdy pronikl k mému srdci.

„Máří, je pozdě. Půjdeme už domů, ano?“ říkám prosebně.

„A proč?“ ptá se Marie nechápavě.

„Protože se musíš učit na zkoušku.“

Zvedám se od stolu a srdečně se s každým objímám. Jana má na krajíčku a odmítá mě jen tak pustit.

„Doufám, že se teď budeme vídat častěji, a ne zase až za čtyři roky.“ Její stisk je silnější. „A v létě si uděláme dámskou jízdu v našem srubu na Moravě, ano?“ naléhá a mateřsky důrazným pohledem čeká na odpověď.

„Ano, Jani, slibuji,“ říkám pobaveně.

„Marie má na mě nové číslo, zavolej mi!“

Vyprovázejí nás před bar, kde se Petr s nádechem rozpaží a vzápětí se rukama zachytí o kmen stromu rostoucího podél chodníku.

„Vážení, ten čerstvý vzduch má grády.“

Jeho věrní kumpáni ho tam nechávají stát a míří směrem k nově vybudovanému kruhovému objezdu.

„Kam jako jdete?“ volá na ně Petr.

„Sednout si na lavičku, kámo.“

Přebíhají silnici a zápasí mezi sebou o to, kdo si sedne jako první. Ta lavička stojí uprostřed kruhového objezdu, osvětlovaná lampou, která evokuje atmosféru dvacátých let minulého století. Nápad to byl skvělý, ale zároveň nesmyslný. Pozoruji kluky, jak se tímto architektonickým skvostem baví, a v duchu lituji obyvatele okolních domů. Ve chvíli, kdy se Radek pokouší šplhat po noze veřejného osvětlení, se na kruhovém objezdu objevuje policejní auto.

„Tak tohle chci vidět…“ Začínám se nekontrolovatelně smát a nedokážu přestat. Jak se přibližuju ke klukům, blikající maják policie mě oslepí jako stroboskop na diskotéce. Červená a modrá světla se odrážejí od mokré dlažby a vytvářejí groteskní barevnou hru.

Auto zastavuje, dveře se s tlumeným vrzáním otvírají a vystupují dva policisté. Jeden z nich, vysoký a podsaditý, má kamenný výraz jakoby vytesaný z mramoru. Druhý, mladší, se snaží zachovat profesionální klid, ale koutky jeho rtů cukají, jak se snaží potlačit smích.

„Mohli byste, prosím, opustit tento kruhový objezd?“ zeptá se starší z nich hlubokým hlasem.

Radek se na policisty nechápavě podívá. „A proč?“

„Protože je to nebezpečné jak pro vás, tak i pro řidiče, kteří tudy projíždějí,“ odpovídá starší z policistů tónem, který balancuje mezi trpělivostí a nevěřícností.

„Ale my jsme v parku, a tam přeci není zakázáno chodit,“ oponuje Radek, zatímco se sebejistě opírá o lavičku.

„Pane, tohle není park!“ Policista si unaveně povzdechne, zatímco za jeho zády bliká maják, který jako by celou situaci dramaticky podtrhával. Červená a modrá světla se odrážejí na soše sedícího muže, která působí jako němý svědek tohoto absurdního divadla. Obdivuji jejich asertivitu, s jakou čelí opilým výtržníkům.

„A co to tedy je?“ trvá na svém Radek. „Je tu lavička, lampa, a dokonce i tahle skulptura,“ dodá s nevinným výrazem.

Na kraji lavičky sedí bronzová socha muže, který si čte knihu. Petr si sundává šálu, omotává ji soše kolem krku a plácá ji po zádech, jako by ji vybízel k odchodu.

„Tak Karle, musíš už jít.“

Tohle mohl navrhnout jedině génius.

„Prosím, naposledy vás vyzýváme k tomu, abyste opustili toto místo, jinak budeme muset přikročit k jiným opatřením, která se vám nebudou líbit.“ Hlas staršího policisty je pevný jako skála, ale jeho unavené oči naznačují, že se modlí, aby tahle parta opilců zmizela co nejrychleji.

Otáčím se na Marii a naznačuji jí, že bychom měly zmizet. Napůl omluvně máváme policistům a úprkem se ztrácíme z místa činu, zatímco se za námi stále ozývá smích a nezaměnitelné hlasy mých přátel.

* * *

Musím uznat, že se Lence její záměr vydařil. Od té chvíle nemine den, abych nemyslela na Matěje. Byli jsme nejen spiklenci na všech bujarých večírcích, ale i tajnými milenci. Nikdy se nikomu nepodařilo nás přistihnout, přestože se všichni snažili. Naše společné chvíle byly jako uragán chtíče. Dokázal ve mně zažehnout nespoutanou divokost, nekontrolovatelnou, ďábelskou fantazii, balancující na hranici slušnosti.

Utíkal z večírků za Květou, Hanou, Mirkou… ale jeho kroky nakonec vždycky vedly k mému oknu, které jsem nechávala pootevřené. Myslím na něj u snídaně, myslím na něj u oběda, ale svírá se mi žaludek a nemůžu jíst. Dnešní zkoušku jsem zvládla s odřenýma ušima.

Proč to udělala? Proč, proč, proč…

Bojuji s myšlenkou zvednout telefon a zavolat mu. Hlavou mi krouží milion důvodů, proč to nedělat. Přesto beru do ruky telefon a vytáčím jeho staré číslo.

„Ahoj Matěji,“ vyslovím tiše.

Na druhé straně aparátu je ticho. Napjaté a drásavé.

„Vím… promiň, ale nemohla jsem si pomoct,“ pokračuji rozpačitě, abych vyplnila mezeru, která mě začíná dusit.

Další ticho.

„Jsi to vážně ty, Anno?“ ozve se konečně.

„Ano,“ přiznávám a snažím se zachovat klid.

„Ty promiň. Není důvod, proč bys mi nemohla zavolat. Já… já jen, že jsem to nečekal. Je to už pár let, ale tvůj hlas je stále stejně okouzlující.“

Usměju se.

„Nedávno jsem se sešla s naší partou z basketu. Mluvili jsme o tobě a od té doby na tebe často myslím. Chtěla jsem jen vědět, jak se máš,“ řeknu po krátké pauze. Ruce svírají telefon pevněji, jako bych se bála, že mi vypadne.

Ticho na druhé straně mě začíná pohlcovat.

„Kurva, Anno, ty máš vážně rajcovní hlas!“

Náš smích je jako jiskra, která protnula ticho a vrátila mě na okamžik do minulosti. Moje prsty svírající telefon se lehce chvějí. Cítím zvláštní směs napětí, jako bych se brodila po pás ledovou vodou. Chyběl mi. Jeho hlas, jeho smích, jeho drzost. Tělem mi projíždí zvláštní úleva, nespočet mrazivých jehliček vzrušení se mi zaryjí do pokožky. Jsou jeho. Patřily vždycky jen jemu.

„Nějak mi z toho stojí… To je den, samé vzrušující podněty.“

„A před mým telefonem jsi měl jaký?“

„Hand job.“

Vyprsknu smíchy. Jeho upřímnost je jako břitva, která prořezává závoj mezi námi. Tohle je přesně ten Matěj, kterého si pamatuju. Neustále na hraně.

„Jsi pořád stejný,“ konstatuju s pobavením.

„No nic, za hodinku se mi vrátí žena z masáže, tak ten můj palčivý problém jistě do oběda vyřešíme.“

Žena. To slovo mě zasáhne jako ledová sprcha. Najednou nevím, co říct. Ruce, které před chvílí uvolnily sevření, se znovu zatínají. Ženatý. Takže se opravdu oženil. Co jsem čekala?

„Chtěl jsem začít den mravně a cudně. No, to se mi už nepovede, drahá Anno. Doufám, že i ty ses nezměnila,“ dodá s typickou drzostí.

„To netuším, Matěji…,“ odpovím vyhýbavě. Snažím se znít uvolněně, ale v hlavě mi rezonuje jeho předchozí věta.

Zavládne ticho, tentokrát tíživější. Proč jsem mu volala? Na co jsem myslela? Sakra! Koktám do telefonu něco o tom, že jsem zapomněla vyzvednout kamarádky dítě ze školky. Když ta slova opustí má ústa, slyším, jak absurdně zní. Proč jsem si nemohla vymyslet něco méně stupidního?

Loučíme se rozpačitě, ale s úsměvem. Jeho nádherný baryton mě ještě naposled pohladí, jako by chtěl zacelit to, co právě způsobil.

Je pryč. Znovu. Bloumám bytem a v hlavě mám prázdno.

Zůstávám sedět na gauči a čekám na zázrak, který nakonec přichází v podobě cinknutí zprávy. „Zapomněl jsem ti říct, že už žiju v Čechách. Večer jdu s bráchou na skleničku. Doufám, že máš hezký den.“

Brácha? Nikdy jsem o žádném bratrovi neslyšela. Nikdy ho nezmínil. Je divné, jak málo o něm vlastně vím, o jeho rodině. V tu chvíli mi na displeji přistává jejich společná fotka. Nemůžu z ní spustit oči. Stejné rysy, stejně pronikavý pohled. Tohle jsou opravdu silné geny.

„Jste si neskutečně podobní,“ odepisuji.

„Takže v překladu chceš líznout bráchu?“

„Matěji, ty jsi vůl…,“ odpovím, ale koutky úst mi cukají.

„Promiň. Akorát mi psal. Moc rád tě pozná a ve vší úctě, Anno!“

„Taháš mě do rodiny?“

„Konečně ti to došlo.“

Je to jako včera. Směju se, jako bych nikdy nepřestala. Smích, který mi připomíná, jak jednoduché je s ním sdílet svět.

„A nebude ti vadit, že ho okouzlím stejně jako tebe?“

„Okouzleně mi radši napiš, jestli dorazíš. Budeme v našem baru.“

„V kolik?“

„Věděl jsem to, cácorko… na osmou.“

„Platíš, jsem švorc. Večer, pa.“

Dochvilnost je výsadou králů, ale dnešní večer jsem ji poněkud přepískla. Ručičky na hodinách baru ukazují čtyřicet minut do plánovaného příchodu Matěje, a pokud se nezměnil, mám před sebou cirka hodinové čekání. Těším se na něj, až je to k zbláznění. Těžká pravda, že ho chci vidět, vyvstává na mysl jako ztracený ornament na staré fresce. Pousměju se vlastní myšlence a usrknu z růžového brčka drink, který mi přinesl barman.

„Dlouho jsem vás tu neviděl,“ osloví mě.

„Dlouho? Vždyť to jsou jen čtyři roky…,“ odpovídám.

„… ve kterých jste ještě víc zkrásněla,“ pronese barman.

„To mi jako lichotíte?“

„Ano, to byla lichotka. Stále chladná a nepřístupná jako tenkrát…“

„Tohle ale moc velká lichotka nebyla.“

Rozesměje mě. Moje zkostnatělá póza pomalu taje a nervozita ustupuje o několik kroků zpět. Místo další konverzace mě barman opouští a jde se věnovat další slečně, která si právě přisedla o pár stoliček dál.

Pohledem zabloudím k zrcadlu na stěně proti mně. Skrz vystavené lahve tvrdého alkoholu vidím její obraz. Připadá mi povědomý. Její pronikavě hnědé oči mě zachytí a drží jako neviditelné lano, které mě svazuje. Nedokážu se pohnout.

Kamila.

Božské stvoření, které mě zasáhlo jako letní bouře – rychle, nečekaně a s nezastavitelnou silou. Její šaty kopírují siluetu nádherného ženství. Pomalu se zvedá a míří přímo ke mně.

„Ahoj, Anno, můžu si přisednout?“ osloví mě s úsměvem, který rozzáří celý prostor.

„Ahoj, samozřejmě.“

Její pohyby, obvykle ladné a sebevědomé, působí tentokrát nejistě. Uhýbá pohledem, prsty si mimoděk přejíždí po krku, a když si všimne mého zkoumavého pohledu, záhadně se usměje.

„Čekáš společnost, nebo sis vyrazila jen tak na skleničku?“ ptá se nenuceně, ale tón jejího hlasu je zvláštní.

„Čekám společnost a samou natěšeností jsem přišla o něco dřív,“ přiznávám.

„To znám, i já jsem přišla dřív. Ráda tě zase vidím. Je to zvláštní, čtyři roky o tobě nikdo nic nevěděl a teď je to podruhé, co tě potkávám v tak krátké době.“ Její ruka sklouzne k lemu šatů, jako by potřebovala něco udělat se svou nervozitou.

„Asi osud,“ pousměju se.

Na své tváři vykouzlí dechberoucí úsměv.

„Podle toho, jak ti to dnes sluší, čekáš mužskou společnost, že?“ nadhodí.

„Nápodobně.“

Díváme se jedna druhé do očí. Slova se rozplývají jako kapky vody na horkém plechu. Je zvláštní, že právě ona dokáže prolomit moji obvyklou obranu a donutit mě k tichu.

Před očima se mi odvíjí film našich nočních rozhovorů. Oslovila mě na sociální síti. Byla to strohá věta, ale od první chvíle jsem věděla, že je v ní mnohem víc. V její stručnosti bylo něco nesmírně odvážného, jako když někdo skočí do neznámé vody a doufá, že bude dost hluboká. Položila jsem jí první otázku a následovaly desítky dalších. Její cudné odpovědi mě neskutečně bavily…

„Proč jsi mi napsala?“ zeptala jsem se a snažila se udržet hlas klidný, i když mi v hlavě vířily otázky.

„Nevím,“ odpověděla jednoduše.

Ale já to věděla. Věděla jsem, že v jejím „nevím“ se skrývá celé moře nevyslovených pocitů. Chtěla jsem, aby to vyslovila sama, jejími slovy. Naše psaní mě vzrušovalo. Bylo jako procházka po tenkém ledu, kde s každým krokem hrozilo, že se prolomí.

„Co máš na sobě?“ napsala a čekala, co odpovím.

„Jen tričko. A ty?“

„Jsem nahá,“ přiznala bez zaváhání.

Na chvíli se odmlčela. Cítila jsem její napětí, jako by naše psaní naplnilo vzduch statickou elektřinou. Vytušila jsem, co bude následovat.

„Chtěla bych vidět tvá ňadra, Anno,“ napsala konečně.

„Vzrušují tě ženská ňadra?“ zeptala jsem se, zatímco jsem si představovala, jak se cítila, když mi to psala.

„Ano.“

„Zkus to specifikovat,“ pobídla jsem ji.

Místo odpovědi mi na displeji přistála její fotografie. Byl to akt od hlavy po pas, něžný a koketní, ne vulgární. Vlasy měla rozpuštěné, některé prameny částečně zakrývaly jedno prso, zatímco druhé schovávala za pokrčenou rukou. V ústech měla ukazováček a v očích zvláštní směs stydlivosti a rozhodnosti.

Pohled na její tělo mi bral dech. Představovala jsem si, jak bych naplnila svou dlaň jeho hebkostí, jak jemně přejíždím prsty po křivkách, které mi nabízela. Byla jsem natolik konsternovaná, že jsem zapomněla dýchat. Jen jsem zírala na displej a nevnímala realitu.

„Co bys se mnou dělala?“ přišla další zpráva, která mě vrátila zpátky.

Nasucho jsem polkla, prsty váhavě přejely přes klávesnici. Pak jsem jí napsala to, co toužebně očekávala: „Přistoupila bych k tobě, chytila tě za vlasy, zaklonila hlavu a jemně tě políbila. Nechala bych tě vychutnat tu jemnost ženských rtů.“

Po chvíli přišla další fotografie. Tentokrát měla pootevřené, lačné rty a rukou svírala své levé ňadro. „Co bys se mnou dělala dál?“

Byla jsem jako zvíře vytržené z klece. Stejně lačné, jako tenkrát s Matějem. Klečela jsem na posteli, v ruce křečovitě svírala telefon, hlavu plnou obrazů, které jsem nikdy nečekala, že mě budou lákat. To, o čem jsem slýchávala od jiných žen, se najednou odehrávalo i v mém životě. Touha dotknout se jiné ženy. Znát, jaké to je. Šílela jsem z té představy!

A pak přišla její další strohá zpráva. „Závidím mužům.“

Překvapeně jsem se zadívala na ten text. Chvíli jsem nevěděla, co napsat zpátky. Ta jednoduchá věta jako by mi najednou odhalila něco, co v jejím psaní bylo přítomné od samého začátku, ale já to nechtěla vidět.

„Proč?“ odpověděla jsem nakonec.

„Protože mohou… mohou přijít k ženě, dotknout se jí, políbit ji, a nikdo jim to nikdy nevyčte. Je to přirozené. Já mohu jen snít. Snít o tom, že bych mohla udělat totéž.“

Její slova mi přišla zvláštně smutná, a přitom jsem v nich cítila jistý druh přitažlivosti. Skutečně to tak cítila? Možná právě to mě na ní přitahovalo – ten její vnitřní rozpor, to neustálé hledání, které mělo v sobě něco syrového, neklidného.

„Tenkrát jsi mi neodepsala. Tak co bys se mnou dělala dál?“ zeptá se Kamila a v jejím hlase je slyšet náznak nejistoty.

Slova však ztrácí svůj náboj. Laškování, které kdysi probouzelo divoké představy a touhy, teď působí vyčpěle, prázdně. Nad Kamilinou existencí visí příliš mnoho nevyřčeného, příliš mnoho pochybností. Místo vzrušení z neznáma cítím jen lehké pobavení a zvláštní chlad.

„Rozepnula by sis ještě jeden knoflíček?“ navrhnu tiše, spíš ze srandy než z opravdového zájmu.

Chvějící se rukou dělá, o co jsem ji požádala. Látka se rozevírá, odhaluje kontury kůže, kterou jsem si kdysi představovala pod prsty. Měla bych cítit vzrušení, ale necítím nic. Dívám se na její dekolt a místo touhy se ve mně rozlévá prázdnota. Už to není zakázané, ani tajemné. Už to není nic.

Přemýšlím, jestli ten prázdný pocit vychází z ní, nebo ze mě. Bylo to vůbec někdy skutečné? Kamila se na mě zadívá a úsměv, který by dokázal odzbrojit i největšího cynika, na okamžik zmizí. Nervózně si hraje s prstýnkem na levé ruce. Něco na ní je jiné. Nebo je to jen můj pocit?

„Víš, já…,“ začne a zarazí se. Její pohled uhýbá stranou, jako by hledala únik. Pak ke mně znovu zvedne oči, ve kterých je něco těžko čitelného. Něco jako prosba o pochopení nebo snad svolení.

„Co je, Kamilo?“ zeptám se a snažím se, aby můj hlas zněl klidně.

„Jen jsem přemýšlela…“ Rukou si opět přejede přes krk. Její pohyb je pomalý, skoro mechanický. Nehet sklouzne po klíční kosti a na okamžik se zastaví, než prudce klesne na její stehno.

Dívám se na ni a snažím se přijít na to, co je jinak.

„Co to tu, děvčata, provádíte?“

Hlasitý hlahol za našimi zády rozbíjí napětí jako břitva, ostrá a nekompromisní. Z nás dvou to však trápí jen jednu. Kamila se stáhne, její tvář získává zranitelný výraz, který jsem dlouho neviděla. Já naopak cítím zvláštní úlevu.

„Baf!“ ozve se Matějův hlas zničehonic, přímo za mými zády.

Trhnu sebou, málem vyletím z kůže, a otočím se s rukou přitisknutou na hrudi. Matěj, rozesmátý od ucha k uchu, mě sleduje s tím svým rozpustilým úsměvem. Jeho oči, modré jako ranní obloha, srší energií, která vždycky přitahovala pozornost. Teď ale jejich pohled zjemňuje zvláštní stín – smutek, nebo snad vzpomínka na něco, co jsme oba nechali za sebou. Vysoký, štíhlý, s neposednými tmavě hnědými vlasy, které vždycky nosil trochu rozcuchané. Nikdy nemusel vynakládat úsilí, aby okouzlil – stačilo, aby vešel do místnosti.

Vedle něj stojí jeho bratr, a už na první pohled je jasné, že tihle dva jsou jako den a noc. Zatímco Matěj působí jako vítr, který vtrhne a přinese chaos, jeho bratr je klidný. Je robustnější, s širšími rameny a vypracovanou postavou, která kontrastuje s Matějovou uvolněnou elegancí. Jeho tmavé, uhlazené vlasy a světle zelené oči dávají jeho tváři výraz jistoty a rozhodnosti. Působí dojmem muže, který si je vědom své síly, ale nepotřebuje ji ukazovat.

„Bože, Matěji, málem jsem dostala infarkt!“ vyhrknu, abych překonala vlastní nehybnost.

„A co máme říkat my?“ ozve se hluboký hlas jeho bratra.

Kamila sklouzává ze své barové stoličky. Zakrývá poodhalený hrudník kabelkou a z jejího pohledu zmizel všechen šarm. Naposledy se na mě pousměje, ale to, co bylo dřív plné koketní energie, je teď spíš omluva.

Mlčky odchází.

„Viděla jsem všechny její chloupky, Matěji,“ vyprsknu a taktně si zakryju ústa dlaní.

„Podle mě měla husí kůži po celém těle. Co jsi jí provedla?“ zeptá se Matěj s úsměvem, který ho ale později přejde.

„Já? To vážně netuším,“ odpovím nevinně.

„Vím, že je v tobě ďábel, ale že až takový…“

Ignoruji jeho poznámky a podávám ruku jeho bratrovi, který na Matěje jen protočí oči.

„Ahoj, jsem Anna. Měl by sis na to jeho chování zvyknout, budeš se pak ve společnosti cítit líp, věř mi,“ řeknu s úsměvem.

„Nikdy jsem si na něj nezvykl. A těší mě, Anno. Tvá rada má něco do sebe. Budu nad ní chvíli přemýšlet… Ježiš, promiň, mé ctěné jméno je Miloš,“ odpoví s mírným nádechem humoru v hlase.

Na okamžik mě zarazí jeho hlas. Má v sobě něco nezaměnitelného – hluboký, sametový tón, který přirozeně rezonuje. Ten hlas mi zůstává v hlavě ještě chvíli poté, co si podáme ruce. Je zvláštní, jak některé hlasy působí tak důvěrně, že máte pocit, jako byste je už někdy slyšeli.

„Vyzrálý, slušný a zodpovědný? Miloš jako milostivý?“ nadhodím a sleduji, jak se koutky jeho úst lehce zvednou.

„Ano, to jsem celý já,“ odpoví a jemně mi stiskne ruku.

Jejich přítomnost mě okamžitě vtahuje do jiného světa. Proplouvám v oblacích namyšlenosti, která hýčká mou ženskou ješitnost. Jsem středem pozornosti, kterou na mě oba bratři vrhají, zatímco jejich charisma strhává celý bar. Hlavně osamělé ženy, které jejich směrem vysílají nesčetné pohledy plné očekávání.

Dopíjím třetí drink a periferně zachytím něco, co paralyzuje mou nervovou soustavu. Pohled se mi zarazí na úrovni Matějovy hlavy.

„Díváš se skrze mě, víš to?“ ozve se Matěj, přičemž jeho tón balancuje mezi znepokojením a žárlivostí.

„Vím,“ odpovím automaticky.

„Nelíbí se mi to. Mohla bys s tím přestat?“ pokusí se žertovat, ale jeho hlas ztrácí na jistotě.

„Nemohla.“

„Co se stalo?“ naléhá.

„Vidím to, co vidět nechci, i když dobře vím, co vidím,“ říkám zdrceně.

„Začínám pochybovat nad tvou inteligencí, Anno,“ odvětí rýpavě.

Cítím se jako loutka, jejíž provázky tahá neviditelná ruka. Nutí mě vstát a zamířit k zadní části baru. Levá noha, pravá noha, těžkopádný krok za krokem. Snažím se zapojit ruce, aby nepůsobily bezvládně, ale daří se mi to jen napůl. U jejich stolu mě ovládání zastavuje, a přestože bych měla něco říct, provázek pro ústa mi chybí.

Mlčím. Jen se na ty dvě hrdličky dívám a vychutnávám si zděšení v jejich očích. Jeden chápe situaci okamžitě, druhý nechápe vůbec nic. Teď přišel můj čas.

„Oprav mě, pokud se mýlím. Kamila je tvá milenka?“ pronesu ledově klidným hlasem, přičemž pohledem přejíždím z jednoho na druhého.

Kamila se narovná a zhluboka se nadechne, ale neřekne ani slovo. Lubošovi pomalu dochází, co se právě stalo. Jeho pohled těká mezi mnou a Kamilou, jako by doufal, že najde nějaký únik.

„Doteď jsem si myslela, že jsem jeho přítelkyně,“ pokračuji s nevinným úsměvem a sleduji, jak se oba hroutí pod tíhou mých slov.

Otáčím svůj pohled na Luboše: „Budeš tak laskavý a vysvětlíš nám to?“

Mlčí. Využívá svého práva nevypovídat. Snaží se zachytit Kamilinu ruku, bezvládně položenou na stole, a pevně ji sevře, jako by mu mohla pomoci.

„Já ti to vysvětlím,“ začne nervózně. „Není to tak, jak to vypadá.“

Sedám si vedle něj a chytnu jeho volnou ruku. Svůj stisk nijak nešetřím.

„A vysvětlíš to pak i mně?“ zašeptám s ironickým podtónem.

„Jau, to bolí, Anno!“ sykne.

„Určitě ne tak jako mě,“ odpovím a pustím jeho ruku.

„Anno, moc dobře víš, že už to mezi námi není takové, jaké to bývalo,“ dodá s neuvěřitelnou drzostí. Jeho slova poletují vzduchem jako jedovaté šípy, které zasahují jen mě.

„Jsi slaboch…,“ hlesnu hlasem plným zklamání.

„Anno!“ ozve se, ale já už to nemůžu poslouchat.

„Tohle je konec, Luboši.“ A tentokrát to není fráze, kterou říkám jen proto, abych se k němu mohla za týden vrátit.

Vstávám od stolu se vztyčenou hlavou. Už žádné tahání za provázky. Mé kroky směřují k toaletám, kde se konečně zastavuji. Opřu se o chladné keramické umyvadlo, zakloním hlavu a zhluboka se nadechnu.

„Ubohej slaboch!“ zašeptám k sobě a nechávám slzy vzteku stékat po tváři. Ale najednou mě přemáhá smích – hysterický, nekontrolovatelný a syrový. Potlačuji v sobě bublající vztek a v zrcadle zahlédnu Kamilin odraz. Věděla jsem, že přijde.

Otočím se a pozoruji ji. Její pohyby jsou nervózní, nepřirozené. Prsty si zajíždí do vlasů, hraje si s pramínky a jeden z nich si namotává na ukazováček. Ten ukazováček, který mi zůstane v paměti navždy.

V jejích očích vidím prosbu, ale místo empatie cítím prázdno.

„Tak už to, Kamilo, vyklop!“ řeknu klidně, ale pevně.

Kamila otevře ústa, ale slova nepřicházejí. Pohlédnu na ni. Kdysi sebevědomé, záhadné stvoření teď působí rozbitě. A přesto, ani teď necítím nic, co by stálo za odpuštění.

„Asi to teď vyzní divně, ale jsem z tebe vzrušená způsobem, jaký jsem nikdy nezažil,“ zašeptá rozechvělým hlasem.

Její pohyby jsou náhle odvážnější, ale pro mě cizí. Zadečkem se opře o desku umyvadla a zakloní hlavu. Prohýbá se v zádech, jako by zrcadlo za ní skrývalo tajný vchod do jiné dimenze. Prsty klouže po svém krku, až se zastaví u prvního knoflíčku. Hravě s ním zakrouží. Její gesta jsou provokativní, ale já cítím jen prázdno. Rozesměje mě to – a ten smích je pro ni jako rána bičem.

Náhle se zarazím: „Počkej… ty jsi řekla nezažil?“ a oči se mi rozšíří. Už mi to dochází!

Kamila nasadí výraz poker face, ale její nervozita je příliš zřejmá.

„Anno…,“ začne, ale já ji nenechám dokončit větu.

„Kamilo, nechceš mi náhodou říct, že jsi gender questioning?“ zeptám se tónem, který je spíš překvapený než ironický. Přesto se nemůžu ubránit myšlence, jak absurdní tahle situace je. Kamila mlčí, a já mám pocit, že právě balancuji na hranici komedie a tragédie.

„Anno, já… nevím, co na to říct,“ odpoví nakonec. Její výraz je směsicí provinilosti a zoufalství.

Následuje absolutní ticho. Kamila mlčí, já stojím opřená o umyvadlo a hlavou mi víří groteskní scénáře. Jak asi bude Luboš reagovat? Dvě schůzky s Kamilou, třetí s Kamilem, čtvrtá s… ONO? Páni. Vidím Luboše, jak prchá z restaurace, aniž by zaplatil účet. Musím se pevně chytit umyvadla, abych se nezačala smát nahlas.

Kamila čeká na mou odpověď, ale já nemám slov. Co říct? Že ten nahoře to kdysi rozdělil na muže a ženy, a nic mezi tím? Že moje schopnost zvládat životní situace právě dosáhla svého limitu?

V hlavě mám jediné slovo: POMOC!

„Víš, co je na tom nejvtipnější?“ začnu, zatímco mi koutky úst cukají potlačovaným smíchem. „Dřív se lidi tímhle nezabývali. Prostě si žili svůj život. Třeba hippies. Ti se oblékali, jak chtěli, milovali, koho chtěli, a nikoho tím neobtěžovali. Neexistovala žádná pravidla, žádné kolonky. Lidi byli normální. A co děláš ty? Celé dny sedíš na sociálních sítích a hledáš, kam by ses zařadila. Proč? Aby tě někdo lajknul?“

Kamila na mě hledí s otevřenými ústy, ale já pokračuju, neschopná se zastavit.

„Kdysi platilo, že existují jen ženy a muži. Nebylo potřeba to rozpitvávat. Ale dneska?“ Zvednu ruce, jako bych se snažila obsáhnout celou absurditu světa. „Dneska už ani nevíme, co jsme. A proč? Protože někdo na TikToku řekl, že je to cool.“

„Já…“ Kamila hledá slova, ale marně.

„A co Luboš?“ dodám a doufám, že změna tématu mě zachrání.

„Luboš je úžasný muž. Baví mě, je pozorný, a rozmazluje mě,“ odpoví Kamila s jakousi podivnou jistotou.

„Luboš?“ zopakuju a najednou se začnu smát. Ale je to ten druh smíchu, kdy se vám chce spíš brečet. „Vsadím se, že ten srab už zdrhnul!“ Zaplavuje mě vlna vzteku: „Rozmazluje tě? PRO-BO-HA! Zase mě ten nahoře zkouší!“ Rozhodím rukama a otočím se k odchodu. Bez odpovědi, bez utěšování, bez další analýzy Kamily… nebo Kamila… nebo co vlastně je.

Ta fraška mě pohlcuje, ale ještě se stihnu na okamžik zastavit ve dveřích. Pohledem se k ní vrátím, a přestože mi každá část těla říká, abych už šla, nemůžu si pomoct.

„Jak jsi se vůbec ocitla na tom srazu?“ zeptám se nakonec.

Kamila se nadechne, jako by potřebovala nasbírat odvahu, než odpoví: „Chtěla jsem se k tobě dostat blíž a přihlásila se na basket. Než jsem se přestěhovala do Prahy, hrála jsem ho. Jenže ty jsi zničehonic skončila.“

S viditelnou úlevou otvírám dveře toalet: „Aspoň tahle odpověď mi dneska dává smysl…“

Po návratu zeje Lubošův stůl prázdnotou. Zmizel. Nechal za sebou jen prázdnou židli a vzduch, který ještě voněl jeho parfémem. Slaboch. Zbabělec. Možná si myslel, že jeho útěk něco změní, ale pro mě to byla jen úleva. Mířím zpět k baru, kde mě už nervózně vyhlíží osamocený Matěj.

„Kde máš bratra?“ zeptám se, jako by odpověď nemohla být jasnější.

„Odešel. Tyhle nekomfortní situace nemá rád.“

„Vždyť se tu nic nestalo?“ dělám překvapenou.

Matěj se uchechtne a pohledem sklouzne na hrudník Kamily. Rozepnutý knoflíček jejích šatů upoutává jeho pozornost víc, než by měl.

„Skutečně?“ zeptá se s jemně zvednutým obočím.

Protočím oči. „Matěji, na jejím těle bych se anatomii nikdy nenaučila, věř mi.“

„Opět jsi mě ranila, Anno!“ prohlásí teatrálně, ale koutky úst mu cukají. Kamila se k němu přivine, jako by ho chtěla zachránit, a laškovně ho políbí na tvář.

„Ráda bych tu s vámi ještě zůstala, ale musím běžet,“ oznámí nenuceně, obléká si kabát a mrkne na Matěje.

Zůstávám na ni zírat. Jak to dělá? Jak dokáže během pár vteřin přepnout z ponížené a odhalené ženy do role nezávislé femme fatale? Je jako chameleon, který se mistrně přizpůsobí každé situaci a nikdy neztratí kontrolu. Jako by to všechno, co se právě stalo, bylo jen špatně zahrané divadlo, které se jí vůbec netýká. Cítím zvláštní směs obdivu a pobavení, která mě nutí sledovat ji, dokud mi nezmizí z dohledu.

Matěj se za ní nevěřícně dívá. Jeho pohled se však rychle stočí k dlani, kterou pomalu otvírá. Má v ní Kamilino spodní prádlo.

„Tak tohle vážně nedám,“ povzdechne si a sesouvá se po stěně baru na zem.

Nemůžu si pomoct a nakouknu.

„Copak, Aničko? Chceš si pořídit ty samé?“

„Kdepak, Matěji,“ odpovím klidně. „Jen jsem se chtěla ujistit, že to nejsou slipy.“

Jeho výraz je k nezaplacení. „Jak jsi mi to mohla udělat? Zrovna ty?!?“ vyštěkne, ale v očích má ten známý jiskřivý oheň.

„Vůbec nechápu, o čem mluvíš.“

„Nejenže jsi zničehonic zmizela z basketu, ale taky z mého života. Když jsem se sem vrátil, nikdo o tobě nic nevěděl. A babička? Ta tě dokonce zapírala! A teď tohle! Ty nejsi zvíře, ty jsi bezcitná a krvelačná šelma!“ Odmlčí se, jako by chtěl dodat něco hlubokého. „Počkej… proč vlastně slipy?“

V zápalu své obhajoby přecházím jeho poslední otázku: „Přestaň. Vrátil ses jako ženatý muž.“

Jeho pohled se mění. Bojovný výraz se mění v ukřivděnost, kterou ani nechci vidět. Zvedá se, oprašuje si kolena, jako by to bylo to nejdůležitější na světě.

„Někdy na něco neexistuje odpověď,“ prohlásí konečně. „Ale občas se stává, že to něco vypadá jinak, než se na první pohled zdá.“

„To říká chlap, co si vzal jinou, zatímco já jsem ho pořád měla v hlavě?“ odfrknu si a snažím se tím zakrýt fakt, že jeho slova mě zasáhla hlouběji, než bych chtěla. Raději se to pokusím hned shodit.

„Přestal jsi být sprostý. Všiml sis toho?“

„Na některé věci se, kurva, nesluší být sprostý, Anno,“ odpoví klidně.

„Co ode mě kromě těch slipů chceš?“ ptám se naoko jedovatě.

„Chtěl bych… co furt máš s těma slipama?“ Chvíli čeká na mé vysvětlení, ale když vidí, že se k tomu nemám, pokračuje dál. „Chtěl bych zase zažít něco šíleně bláznivého. Něco, co nám oběma vyrazí dech. Jenže bez nevěry. Bez výčitek.“ Odmlčí se a sám sobě se tiše zasměje. „Kurva, ani to nedokážu definovat.“

„Nemusíš nic definovat.“

„Dlužíš mi odpustek, Anno!“ Jeho hlas je tišší, smutnější.

„Vím to,“ odpovím. „Jen netuším, jak to udělat.“

„Tvá fantazie bývala tak bezbřehá!“ povzdechne si.

„Naše, Matěji. Naše.“ Pohladím ho jemně po tváři a začnu si oblékat kabát.

Když se zamotám do rukávů, stáhne mě k sobě a políbí. Jeho rty jsou horké, naléhavé, jako by se snažily zadržet všechno, co jsme kdy měli. Ten polibek chutná po minulosti, po všech těch nenaplněných možnostech, které jsme kdysi měli.

„Zase mě opouštíš?“ zašeptá, když se naše rty odtrhnou.

Usměju se. Zná mě až příliš dobře, aby věděl, že ho nadobro opustit nedokážu. Oplácím mu polibek, pouštím jeho ruku a otáčím se ke dveřím.

„My se přece ještě neloučíme, Matěji.“ Ještě ne. „Dlužím ti vysvětlení. A sobě odpuštění.“

Když odcházím, jeho pohled mě pálí mezi lopatkami. Vím, že touhle nocí to nekončí. Ne pro nás dva…

Kapitola 4

Alenka v říši divů

„Anno, jste tu s námi?“

„Jistě, pane profesore. Jistě, že tu jsem.“

Odlepuji obličej od poznámek, prstem rozmazávám slinu, která mi na nich během nechtěného uklimbnutí přistála, a snažím se zachovat alespoň zbytek důstojnosti.

„Chápu váš smutek, ale už byste se měla vrátit zpět mezi nás,“ pronese profesor Zajíc tónem, který balancuje mezi soucitem a jemnou ironií. „A dovolte mi připomenout, že nadměrná konzumace alkoholu není zdravá. Jak jistě víte, ze zdravotního hlediska je pro ženy léčebné množství pouhé dvě deci bílého vína.“

„Jenže já jsem ze strany otce napůl Španělka,“ odpovím pohotově, „a podle jejich studie je zdraví prospěšné požití celé lahve.“

Marie vedle mě zvedne svůj zápisník před obličej a šeptem se ptá: „Odkdy je tvůj táta Španěl?“

„No tak, Marie…“ Kroutím nad její otázkou hlavou.

„Copak děvčata? Chcete se s námi o to podělit?“ přeruší nás profesor.

„Ne, pane profesore. Máří mi tu šeptá, že mám přestat rušit vaši skvělou přednášku o srdci.“

Profesor pokývne hlavou a upře na mě svůj pohled: „Výborně. Mohla byste nám ho tedy popsat? Jistě jste mě bedlivě poslouchala.“

Narovnám se a odpovídám bez zaváhání: „Srdce je instrumentem duchovního slunce, nebo také pekla. Záleží na tom, jaký má vztah s hlavou jeho nositele.“

Profesor mě chvíli pozoruje. Jeho oči, plné vrásek a nepatrného lesku, jsou obrazem smutku. Třesoucí se rukou sevře svou hůl, zatímco druhou si uvolní hedvábnou šálu. Omšelé sako i sinavá kůže dělají z té šály poslední zbytek elegance. Profesor se nadechne, ale slova mu uvíznou v hrdle. Jeho drobný předkus zakrývá malou skulinu pootevřených úst a stiskne jím spodní ret.

„Anno…,“ zašeptá unaveně.

Jeho vzezření zcela koresponduje s příjmením. Malý vzrůst, zakulacené bříško i odstávající uši, které se zvláštně kroutí směrem dolů, jen podtrhují jeho zaječí vzhled.

„Ano, profesore Zajíci?“ optám se s jemným úsměvem.

„Zkuste to ještě jednou, prosím,“ požádá mě, tentokrát s klidnou naléhavostí.

Nadechnu se a spustím odbornějším tónem: „Srdce je dutý sval, uložený uprostřed hrudníku. Má dvě funkce, mechanickou a endokrinní. Tvarově připomíná kužel, jehož apex směřuje doleva a dolů. Levá plocha, facies sternocostalis, přiléhá k hrudní kosti a žebrům, zatímco pravá, facies diaphragmatica, je přivrácená k bránici. A samozřejmě pumpuje krev celým tělem.“

Profesor Zajíc lehce přikývne. „Anno, jednou z vás bude výborná lékařka. Važte si svého daru.“

Než stihnu odpovědět, zvedne pero a s překvapivou přesností ho vyšle vzduchem. Přistane na hlavě dalšího podřimujícího studenta, který sebou trhne tak prudce, že jeho kardiovaskulární systém zažívá náhlé proudění krve připomínající průtok stoleté vody. Prudce vstane a vykřikne: „Gynekologie a porodnictví se specializuje na ženský reprodukční systém a těhotenství.“

„Výborně,“ říká profesor suše. „Vaše odpověď by jistě potěšila docenta Doležala, který měl přednášku přede mnou. Co je to dneska s vámi?“

Aula se tiše rozvrčí ševelením. Někteří studenti by si nejspíš přáli zmizet. Když profesor přimhouří oči na slečnu Málkovou, napětí dosahuje vrcholu.

„Že by nám to osvětlila slečna Málková?“ Profesorův pohled připomíná zimní mraky těsně před bouřkou. Být v její kůži je teď horší než ocitnout se pod skalpelem nezkušeného medika.

Profesorova nálada je stejně proměnlivá jako jeho hodnocení. Špatná odpověď by ji mohla stát opakování semestru. Slečna Málková se přikrčí na své židli, jako by chtěla splynout s lavicí. Její rovné hnědé vlasy, sepnuté obyčejnou gumičkou, rámují obličej plný únavy a nervozity. Před sebou má pečlivě vedené zápisky, jejichž ohnuté okraje svědčí o tom, jak často je během přednášek svírá v rukou.

„Osecký byl v pátek na promoci, pane profesore,“ ozve se nejistě z publika.

„A nejen Osecký, že?“ pronese s lehkým nádechem přísnosti v hlase. „Chápu, že promoce bývají zdlouhavé a ukončené bujarým večírkem, ale vážení, dnes už je pondělí.“

Osecký raději mlčí a pan profesor pokračuje v přednášce.

„… parasympatická inervace z nervus vagus s mediátorem acetylcholinem působí v SA uzlu negativně chronotropně. V AV uzlu zpomaluje… A nyní si pustíme video, které vám přiblíží, co vás čeká v praktickém cvičení s docentem z ÚVN…“

Vycházíme z auly a Marie vypadá, jako by chtěla s Oseckým zkoumat nejen reprodukční systém, ale celé lidské tělo. Přesto jen odevzdaně šoupe nohama směrem k provizorní pitevně.

„Kohože to máme na praktické cvičení?“ ptám se nepřítomně, zatímco si přehazuji tašku přes rameno.

„Docenta Závadu. Nemáš z něj poslední dobou pocit, že inklinuje k alternativní léčbě?“

„Mám. Ale musím uznat, že jeho názory jsou zajímavé. Myslím, že v některých případech alternativní léčba dokáže zázraky tam, kde medicína zůstává bezradná. Tedy pokud si volíš mezi mastičkářem a vědou se zdravým úsudkem.“

„Já ti nevím…,“ pronese Marie váhavě.

„Samozřejmě, že my, budoucí lékaři, budeme zastávat především léty prověřené metody. Vezmi si, kde by byl svět bez operací a léků? Lidé by pořád umírali na banalitu, jako je slepé střevo, zápal plic, nebo obyčejná chřipka.“

Než stačí Marie odpovědět, vrazí do nás Jirka. Opírám se s úsměvem o stěnu, koušu do jablka a koutkem oka sleduji jeho rozcuch připomínající vrabčí hnízdo. Z riflí mu vykukuje zmuchlaný cíp košile a jeho unavené rysy i ztěžklá víčka prozrazují, že ještě napůl spí. Vysoká a hubená postava působí, jako by mu nepatřila – pohybuje se trochu nešikovně, ale ten široký úsměv, který na nás vykouzlí, to všechno kompenzuje. Má havraní vlasy, které si evidentně nerozumí s hřebenem, a safírové oči, které se při každém náznaku trapasu schovají za husté řasy.

„Promiňte holky…,“ zamumlá a rychle se sklání, aby pomohl Marii sebrat rozházené zápisky.

„To jsem vážně nechtěl, Marie. Chvátal jsem,“ omlouvá se, zatímco jeho tvář rudne jako signalizace na semaforu.

„To je na tobě vidět,“ opáčí Marie bez milosti. „Čistil sis vůbec zuby?“

Jirka znejistí, červeň na jeho tvářích se prohloubí a přiloží si ruku k ústům. Dýchne do dlaně, aby zjistil rozsah škod.

„Čistil… teda narychlo, ale čistil.“

„A hřeben? Taky ti nic neříká? Ležíš furt nad učebnicemi a necháváš si život protékat mezi prsty,“ sykne přísně Marie.

„Já bych spíš řekla, že mu tam proplouvá úplně něco jiného,“ dodávám se smíchem a šťáva z jablka se mi při tom dostane, kam nemá. Vyprsknu ji Jirkovi přímo na obličej. Ten se zachová jako správný lékař – nereaguje na to a místo toho mi klepe na záda.

„První dvě přednášky jsi zaspal,“ poznamenávám po nádechu, „ale cvičení tě bude bavit.“

„Co budeme pitvat?“ ptá se podezřívavě.

„Mužský penis, Jiříku,“ říkám zcela vážně.

„Vtipná jako vždy,“ odpoví, zatímco si upravuje košili.

„Ty, Jirko, taky jsi pro alternativní léčbu?“ nadhodí Marie.

Než stihne odpovědět, skočím mu do řeči: „Jak by ne, když se rozhodl pro obor plastické chirurgie. Nebude se ti líbit nos? Šup, a Jiřík ti nabídne alternativní možnost výběru: tlustej, dlouhej, od Eskymáka…“

Jirka rezignovaně vzdychne a zastaví se: „Není to snad jenom o nosu, ne?“ pronese s nádechem podráždění.

„Promiň,“ zasměju se. „Baví mě, když si tě můžu dobírat. Už mlčím.“

Odvrátí ode mě pohled a po zbytek cesty věnuje pozornost Marii.

„Jak v čem, Maruško,“ začne zamyšleně. „Třeba když jsem byl malý, trpěl jsem na těžký atopický ekzém. Mamka nechtěla, abych bral kortikoidy, tak jí doktorka doporučila jinou lékařku, která se zabývala homeopatií. Pamatuju si, jak jsem u ní v každé ruce držel jeden kabel a zíral na tu divnou krabici pod proudem, ze které kabely vedly. Na několika budících tam kmitaly ručičky různými směry a díky tomu prý zjistila, jaká homeopatika potřebuju. A víš co? To jediné mi tehdy opravdu pomohlo.“

Vcházíme do malé, sterilně působící místnosti a navlékáme si bílé pláště. Na stole, který má k dokonalé operační sterilitě hodně daleko, leží objekt naší pitvy. Docent Závada přešlapuje na místě s výrazem, který jasně dává najevo, že zpoždění nepřijímá jako omluvu.

„Tak honem, vy opozdilci, čekáme jen na vás!“

Rychle se připojujeme k hloučku budoucích lékařů, kteří fascinovaně sledují lesknoucí se skalpel v docentových rukou. Vzduch je prosycen očekáváním, všechny pohledy směřují k prvnímu řezu, který má odhalit tajemství orgánu před námi. Jen já nemůžu odtrhnout oči od Jirky. Čekám na jeho reakci. Stačí jeden pohled jeho směrem, a už vím, že nezklame.

„Ale tohle není penis!“ vyhrkne.

Docentovo zvednuté obočí vyjadřuje mírné pobavení: „Správně, pane kolego. Tento orgán skutečně není penis, ale srdce. Mohl byste mi říct, co jste nepochopil na přednášce profesora Zajíce?“

Jirka rudne do všech odstínů červené, zatímco místnost vibruje smíchem ostatních studentů.

„Zaspal jsem ji a dostal mylné informace. Omlouvám se.“

„Nebojte se, o penisu bude vaše další přednáška. A nyní se už soustřeďme na pitvu. Začneme standardní incizí ve tvaru „W“, která reprezentuje tok krve. Řez povedeme od ústí dolní duté žíly až do apexu pravého ouška…“

Daleko se nedostaneme. Kolegyně Málková, bledá už při pohledu na skalpel, zalapá po vzduchu, zrudne jako rak a s očima v sloup se sesune na studenou dlažbu. Jiřík zareaguje jako první. Její růžové tvářičky schytávají několik štiplavých políčků, zatímco se docent Závada s ledovým klidem mírně předklání přes stůl.

„Pomozte jí za dveře pitevny,“ požádá, jako by šlo o rutinní záležitost.

„Kde jsme to skončili? Jo, už si vzpomínám,“ pokračuje, jako by se nic nestalo. „Otevírání horní duté žíly na začátku pitvy není vhodné, protože může snadno dojít k přerušení sinoatriálního uzlu, uloženého nalevo od ostia duté žíly…“

Jeho monotónní hlas nám plynule proniká hlavami, ale já se nejsem schopná plně soustředit. Docent Závada, ač působí poněkud zvláštně, je v zacházení se skalpelem naprostý virtuos. V prvním semestru, když vtrhl do přednáškové místnosti, svým robustním zjevem připomínal spíš medvěda. Stačilo pár měsíců a jako zázrakem se z nevábné housenky vylíhl nádherný motýl, s pronikavým pohledem a okouzlujícím šarmem. Okamžitě se mu zaplnila kapacita přednášek a předčil tak i božského profesora Maxu.

Namísto myšlenek na pitvu mi hlavou víří představy, jak mu při operaci otírám čelo, nebo se s ním vášnivě hádám o chirurgických technikách. Jakmile začne výklad o srdečních strukturách, nedokážu odtrhnout pozornost. Jeho slova jsou fascinující, plná odbornosti i vášně. Přála bych si, aby tahle hodina nikdy neskončila.

V agónii opouštím pitevnu a zakopávám o nohy zhroucené Málkové, která stále sedí na lavičce před dveřmi. Je mi jí líto. Bez neurolu nezvládá žádnou pitvu, což si velmi bolestivě uvědomila ve chvíli, kdy na něm začala být závislá. Její osud je typickou ukázkou toho, co se stane, když ambiciózní rodiče projektují své nesplněné sny na vlastní dítě. Pokud si dobře pamatuji, její matka je špičkovou neurochirurgyní a otec ředitelem IKEMu.

Málková působí jako stín někoho, kým by měla být. Štíhlá postava v bílé halence, která na ní vždy visí, a sepnuté vlasy, vytvářejí dojem dokonalé a ukázněné studentky. Jen její oči, zarudlé od pláče a unavené nedostatkem spánku, prozrazují, že tahle fasáda už dlouho nevydrží.

Sedám si vedle ní a povzdychnu si: „Kdy si už konečně přiznáš, že na to prostě nemáš?“

„Až doktory nahradí roboti,“ odvětí a zamračeně kouká do země.

„Tak to tě čeká opakování všech semestrů. Navíc veškeré úspory tvých úspěšných rodičů padnou na to, aby financovali nejdelší studium v dějinách fakulty.“

I přes náš komplikovaný vztah mi pokládá hlavu na rameno a útrpně vzdychá: „A co mám podle tebe dělat?“

„Odejdi z medicíny a začni dělat realitní makléřku,“ radím jí.

„A na to jsi přišla jak?“ zeptá se, zvedne ke mně pohled a skepticky se zamračí.

„Každému, koho znám, jsi už dohodila skvělý bejvák za směšné peníze. Představ si, že to budeš dělat oficiálně, bez výčitek, a ještě na tom i vyděláš.“

„Ty jsi fakt blbá,“ vydechne. „Našim to řekneš ty?“

„Ne, to už nechám na tobě,“ pousměju se a postavím se. „Teď ale vstávej, máme další přednášku. Tahle bude jak dělaná pro tvůj… no, mizerný sexuální život.“

Můj odhad byl správný. Přednáška okamžitě zaujala všechny přítomné, a to už od první věty. Dokonce kapacitně předčila přednášky jak docenta Závady, tak vizuálně méně atraktivního Maxi.

„Lidský penis neboli pyj je vnějším orgánem mužské vylučovací, a co vás nejvíce zajímá, i pohlavní soustavy. Rozděluje se na čtyři části: kořen, bulbus, tělo a žalud.“

Přednášková aula se rozezvučí pubertálním švitořením. Na tvářích většiny studentů se poprvé od rána objeví úsměv. Přednášející na chvíli zvedne pohled od svých poznámek a trpělivě pokračuje.

„Prosím o klid. Chápu, že vás toto téma rozptyluje, ale pokusme se zachovat trochu profesionality. Slečno Málková, schválně, čím byste zahájila pitvu penisu?“

Málková se nejistě postaví, očima těká po místnosti a pak s koktavým hlasem vyhrkne: „No, asi bych nejprve oddělila kost od svaloviny a…“

Následuje výbuch smíchu, který připomíná řev divoké zvěře. Jiřík mezi všemi vyčnívá. Jeho přerývavé vrčení a občasné kňučení z něj dělá dokonalého zástupce druhu dingo. Smích je zkrátka vrozenou a přirozenou formou lidského projevu.

„Všichni se laskavě utište,“ zvedne hlas přednášející a zaměří svůj pohled na Málkovou.

„Slečno, vyřiďte svému příteli, že mu k jeho výjimečnosti gratuluji.“

Odmlčí se, chvíli ji pozoruje, a nakonec přistoupí blíž.

„Chápu, že nechcete zklamat své rodiče, ale možná byste měla přemýšlet o jiném oboru, kde se nebudete takhle trápit. Co myslíte?“

Málková sklopí hlavu a špitne: „Budu o tom přemýšlet.“

„Moudré rozhodnutí,“ zamumlá a vrátí se zpět ke stolu. Vezme ovladač a na plátno za ním promítne obří obraz penisu, hrdě se vyjímajícího ve své plné kráse.

„Pokračujeme. Vnitřní stavba penisu je tvořena třemi topořivými tělesy a jak sami vidíte, v celé jeho délce probíhá močová trubice. Vývojově je většina penisu mužskou podobou ženského klitorisu a částečně také labia minora.“

Přednáškovou místností prošumí vlna šepotu. Jedna část studentů si ověřuje, zda správně pochopila latinský název pro malé stydké pysky, zatímco druhá se chová jako parta puberťáků, kteří se poprvé setkali s anatomií.

„Klid, prosím,“ zavrčí přednášející. „Kdo nerozumí, může si to prozkoumat v praxi, ale mimo tuto místnost. Tady se soustředíme na teorii.“

Jeho přednášky jsou sice vzácné, ale vždy nezapomenutelné. Škoda, že neučí neurovědu, obor, se kterým neustále bojuju.

Jeho hodina utekla jako voda. S širokými úsměvy na tvářích míříme na poslední praktickou činnost: pitvu mozku. Zázračný to orgán, který rozhoduje o našem životě, chování a destruktivních následcích našich milostných eskapád.

V pitevně to žije. Docent Krčmář dokončuje poslední přípravy, zatímco studenti se baví vlastními nejapnými vtípky.

„Doufám, že jste ho neukradl, pane docente,“ ozve se z davu.

Docent nadzvedne své husté obočí a s jemnou ironií v hlase odpoví:

„Narážíte snad na bizarní krádež Einsteinova mozku?“

„Ne, narážím na jinou významnou osobnost.“

„A sdělíte nám, o koho jde?“ pokračuje docent, kterého zjevně zajímá, kam to celé míří.

„O našeho geniálního politika.“

Docent se na okamžik zamyslí, a pak s klidem odpoví: „Bylo by zajímavé zkoumat mozek, který zásadně ovlivňuje naši budoucnost. Ale zapomněl jste na jeden drobný detail – ten člověk ještě žije.“

„Sakra,“ zasměje se student, „to jsem vážně nedomyslel. Ale kdybyste ho sem dovalil, byl byste frajer.“

Docent se pousměje: „Buďte v klidu, kolego. Výsledkem by bylo stejně zklamání. Mozek plný podprůměrných gliových buněk… Važte si doby, kdy máme co pitvat. Umělá inteligence možná za pár let způsobí, že lidský mozek už nikdo používat nebude.“

Tělem mi projel nepříjemný pocit ze vzpomínky na Luisu. Má pravdu. Výchova dětí se ztrácí pod nánosem nedbalosti, společnost přepisuje pravidla na základě těch nejabsurdnějších důvodů a diskriminace se používá jako zbraň tam, kde ve skutečnosti neexistuje. A co teprve, až umělá inteligence plně převezme otěže našich životů? Z vyspělé společnosti se může stát prapodivný výsledek evoluce, návrat k primitivismu pod rouškou pokroku.

Docent Krčmář, jako by moje úvahy vycítil, se nadechne a raději začne svou přednášku: „A nyní se už soustřeďme na tento úchvatný mozek, základní řídící jednotku lidského těla a našeho duševního života. Přitom váží pouhých jeden a půl kilogramu. Svou strukturou připomíná vlašský ořech. Je to taková hříčka přírody, protože ořechy obsahují obrovské množství látek nezbytných pro optimální fungování mozku. Je rozdělen na dvě hemisféry, propojené složitou neuronální sítí corpus callosum. Povšimněte si také, jak je povrch mozku pomačkaný, plný rýh a závitů. Čím více jich je, tím lépe…“

* * *

Vycházíme z budovy fakulty a já stále přemítám nad docentovou poznámkou o mozku jako řídící jednotce duševního života. Slunce už hřeje intenzivněji a vzduch voní rozkvetlými keři i čerstvě posečenou trávou. Letošní květen je nezvykle teplý. Marie se zavěsí do mého rámě a poskakuje vedle mě, jako kdyby jí bylo pět.

„Nepůjdeme s Jirkou někam na kafe?“ navrhuje a Jiřík, cupitající za námi, netrpělivě čeká na můj verdikt.

„Ty, Marie, zamyslela ses někdy nad tím, že náš milostný život řídí něco tak malého, pomačkaného a scvrklého, jako je vlašský ořech?“ prohodím ironicky.

Marie se zastaví, našpulí rty a po chvíli odpoví: „To je blbost. Milostný život neřídí ořech, ale osud.“

„Osud?“ zvednu obočí.

Jiřík jí mezitím ochranitelsky pokládá ruku na ramena a ochotně překládá její slova: „Marie je přesvědčená, že skutečná láska se pozná na první pohled.“

„Jakože když se dva lidé náhodně potkají, okamžitě vědí, že jsou si souzeni?“ zeptám se skepticky.

„Přesně tak! Ty jsi nikdy neviděla žádný zamilovaný film?“ ptá se Marie a v očích jí planou jiskry.

„No jasně, třeba Listopadovou romanci,“ přidává Jiřík s úsměvem.

Kroutím hlavou.

„Pearl Harbor?“ ptá se Marie naléhavěji.

„Ani ten.“

Marie si povzdechne: „Ani Zápisník jedné lásky?“ Opět kroutím hlavou. „Tak to už je na pováženou. Nedivím se, že nevěříš na osudové setkání.“

„Spíš nevěřím vlastním uším,“ odvětím suše a zhluboka se nadechnu. „To mi chceš tvrdit, že když se náhodně potká muž s ženou po operaci šedého zákalu, tak se do sebe zamilují na první pohled?“

Marie dramaticky protočí oči. „Zkazíš každou romantickou chvíli, která existuje. Ale klidně by to mohlo být takhle: On ji uvidí, nemůže z ní spustit oči, sleduje ji až domů, předstírá, že je její soused, a pomáhá jí. A až jí sundají obvazy, čeká na ni před nemocnicí. A ve chvíli, kdy ho poprvé spatří, vášnivě se začnou líbat a…“

„A pak se vezmou, mají hromadu dětí a žijí šťastně až na věky. Marie, přestaň už číst ty Harlekýny!“ přeruším ji.

Marie mě upřeně sleduje, jako by mě chtěla vyzvat na souboj, a Jiřík mezitím přemýšlí, jak by mohl Marii pomáhat, kdyby šla na operaci očí.

„Holky, támhle si dáme výbornou kávu. Jdeme,“ ukončí naši debatu a bere nás obě za ramena.

Ocitáme se v hospůdce za rohem s nepříliš poetickým názvem Mrtvá ryba. Ač název působí poněkud morbidně, zahrádka přímo u botanické zahrady je okouzlující. Usazujeme se pod mohutným stromem, jehož větve vrhají příjemný stín. Jako stůl tu slouží pivní sud, obklopený půlkruhovou lavicí ručně opracovanou ze dřeva.

„Vidíš tu servírku? Ta má ale vysoký čelo,“ poznamená Marie.

Nemýlí se. Servírka stojí opřená o zídku a nepřítomně se dívá do dálky. Vytrhané obočí má přemalované silnými černými linkami, které působí tak nepřirozeně, až je to komické.

„Dáme si něco sladkého?“ navrhne Marie s pobaveným úsměvem. „Třeba laskonku?“

Při zmínce o laskonce, kterou po přednášce o mužském přirození považuji za čistou ironii, se musím ušklíbnout. I Marii to dochází.

„Ježiš, už mi to došlo!“ vyhrkne a chytá se za hlavu. Mezitím Jiřík mává na servírku, která se evidentně zatoulala myšlenkami někam hodně daleko.

„Ty, Anno, jaký by měl být tvůj muž?“ ptá se Marie.

„Jaký? Takový, který když mě potká, už mě neopustí…“

Jirka se konečně dočkal. Madame Velká hlava se neochotně odlepí od zídky a šourá se k našemu stolu tempem lenochoda.

„Přejete si?“ pronese ledabyle, aniž by k nám zvedla pohled.

„Třikrát kávu, prosím,“ odpoví Jirka.

Marie ho ale okamžitě přeruší: „Já si dám ovocný čaj.“

Servírka se na chvíli odmlčí, jako by ji to zaskočilo, a pak se suše zeptá: „Do jakého hrnečku ho chcete?“

Marie se začne ošívat, jako by seděla na velkém mraveništi, a očima těká od servírky ke mně. Vidím jí až do žaludku – nejradši by si hrníček vybrala sama.

„Nemohla bych jít s vámi a vybrat si ho sama?“ zeptá se opatrně.

Servírka se pokusí o milý úsměv, který se ale promění ve škleb, dokonale odrážející její neochotu podstupovat výběrové řízení na hrníček.

„No tak pojďte,“ odsekne nakonec a obrátí oči v sloup.

Marie nadšeně tleská, až její zadnice poskočí na lavičce. Jakmile zmizí za rohem se servírkou, mé oči zabloudí k prošedivělému staříkovi sedícímu opodál. Jeho pivo dávno zteplalo a v šálku zbylo pár kapek kávy. Křečovitě ho svírá a z očí mu šlehají blesky vzteku. Jeho vrásčitá tvář připomíná kroniku času.

Najednou vstává, zvedá šálek vysoko nad hlavu a mrští jím o zídku. Odlomky porcelánu se rozletí všude kolem, zatímco já úlekem nadskočím.

Temperamentní to stařík.

Vyděšená servírka vybíhá ven a nevěřícně se na něj podívá: „Žít ve středověku, nechala bych vám za to utnout hlavu!“

„Za rozbitý hrníček?“ odkašle si stařík a suše dodá: „Vás by tam za tuhle obsluhu upálili na hranici.“

„Kušujte, dědku nerudnej…,“ odplivne si servírka.

Nečekala jsem takové rozptýlení v podobě divadelního představení. Baví mě, ale přeruší ho můj vyzvánějící telefon.

„Ahoj, teti. Copak se stalo?“

„To se musí pokaždé něco stát, když ti volám?“

„No, většinou tomu tak je…“

„Nestalo se nic, jen jsem v jednom kole a nestíhám zajet na barák. Kdy jsi tam byla naposledy?“

„To netuším, teti.“

„Fajn, tak je řada na tobě. Prosím tě, zajeď se tam podívat a zkontroluj, jestli je všechno v pořádku. Dík.“

Teta převzala mé móresy a típla hovor dřív, než jsem stačila odpovědět. Kdyby se jí přestala zapalovat lejtka, měla by víc času na zahradu a já bych tam teď nemusela jet.

Marie se vrací s obřím puntíkovaným hrnkem a září jako sluníčko.

„Změna plánu, musíme na barák,“ oznamuji jí radostnou novinu.

„Skvělý! Můžeme se tam jít vykoupat. Co říkáš, Jirko?“

„Fajn. Nikdy jsem tam nebyl,“ odpovídá nadšeně a na první pohled je vidět, jak moc by tam chtěl jet.

Pravdou je, že tam je spousta činností pro silné mužské ruce, a já je s radostí přenechám právě jemu.

„A co kdybychom tam zůstali přes noc?“ navrhuji. „Cestou do Hostivaře něco nakoupíme, odpoledne si opečeme buřty, dáme si drink, a večer budeme pozorovat hvězdy.“

Jirka se pobaveně zasměje: „Chápu, je tam požehnaně práce pro mužské ruce, viď?“

„Přesně tak. Zkusila jsem to,“ přiznávám se smíchem.

„Ne, je to báječný nápad,“ přitaká. „Stačí se jen podívat na blažený výraz Marušky. A při představě, že uspokojím touhy dvou žen najednou, mám blažený výraz taky. Dopily jste?“

Procházíme podél potoka Botič, který lemuje cestu vedoucí k domku po babičce, a posloucháme jeho uklidňující šumění.

„Vůbec jsem netušil, že je to tady tak nádherné, Anno,“ ozve se Jirka s obdivem v hlase.

„Viď? Je to jedno z mála míst, kde je jen pár domků obklopených lesem. Připadáš si tu jako na samotě, a přitom jsi pořád v Praze. Možná proto dostávám tolik zajímavých nabídek.“

„Ty to tu chceš prodat?“ ptá se překvapeně.

„Jak tě to mohlo napadnout? Nikdy to neprodám. Až začnu vydělávat, dám to tu do kupy a nastěhuju se sem natrvalo.“

Blížíme se k domku, když si nás všimne stará paní Vlková. Klečí na své předzahrádce a vytrhává plevel. Jakmile mě spatří, zvedne ruku v zahradnické rukavici s květinovým vzorem a mává.

„Pozdrav pánbůh, Anno. Dlouho jsem tě tu neviděla.“

„Dejžto pánbůh, paní Vlková. To víte, medicína mi dává zabrat.“

Pomalu vstává, narovnává si ztuhlá záda a belhavým krokem přistupuje k dřevěnému plotu. Opírá se o jednu z planěk, na níž visí pestrobarevný hrnek. Vzorně ho narovná, než promluví: „Tady můžeš studovat taky, v klidu a míru. Však si to tak tvoje babička přála. A můj Bedřich by ti na baráku se vším pomohl.“

Může jí být tak devadesát, a přesto je neuvěřitelně dobrosrdečná. Sama s manželem sotva zvládá svůj dům, a přesto mi neustále nabízí pomoc. Nemohli mít děti a adopci jim kdysi zamítli. Vždycky mi jich bylo líto.

„Paní Vlková, já vím a moc si toho vážím. Zatím mi vyhovuje byt v centru, je blízko školy a…“

„Božínku, to jsou krásné hrníčky, paní Vlková!“ přeruší mě Marie. „Už tolikrát jsem se chtěla zeptat, proč je tu máte.“

Starou paní to viditelně pobaví: „Děvče, děvče, to je tou vaší moderní dobou… Bývaly pro pocestné. Každý si vybral hrníček podle svého gusta, a majitel domu mu do něj nalil něco k pití. Na oplátku mu pocestný vyprávěl, co je ve světě nového.“

„To je boží!“ vydechne Marie. Bez okolků si vybere hrnek se srdíčky a štráduje si to pootevřenou brankou k jejich studni.

Paní Vlková se zděšeně dívá, jak se k ní blíží, a na poslední chvíli zvolá: „Holka nešťastná, pořádně si ho vymyj! Naposledy z něj někdo pil před padesáti lety…“

Snažím se ji uklidnit: „Nebojte se, paní Vlková, Marie byla nedávno na tetanovce. A kdyby přece jen něco chytla, budeme všichni předstírat, že ji neznáme.“ Konejšivě ji hladím po rameni, ale stejně si udělá křížek na čele.

„Už musíme jít, ale zítra se zastavím na kávu, ano?“ dodám s úsměvem.

„To budeme moc rádi, Anno. A přijďte všichni, něco napeču,“ zvolá paní Vlková s laskavým výrazem. Její radost z mé přítomnosti mě hřeje u srdce.

Jirka mezitím prošel celý dům křížem krážem, otevírá dveře na terasu a mizí v dřevěné kůlně, kde měl děda svou dílnu. Já se opírám o dřevěný trám pergoly a zasněně se dívám na klidnou krásu přírody, která na rozdíl od jiných částí Hostivaře stále odolává expanzi satelitních městeček. Usrkávám svou oblíbenou kávu, když mě vyruší Marie:

„Hele, ty máš nového souseda?“ zvolá a vytrhne mě ze snění.

Úlekem sebou trhnu a podívám se směrem, kam Marie ukazuje. Na sousední zahradě se něco děje. Pan Holý nedávno zemřel. Teta mi vyprávěla o všech pikantnostech spojených s jeho dědictvím. Pamatuji si ho jako tvrdohlavého starého pána, který si do posledního dechu zachovával svou hrdost a smysl pro spravedlnost. Nakonec obešel všechny rodinné sváry tím, že dům prodal kamarádovi s doživotním právem užívání pod podmínkou, že nikdy nesmí padnout do rukou developerů.

Ale muž, který se teď prochází ovocným sadem, rozhodně není žádný starý kamarád. Je mladý, výrazně mladší než pan Holý. A je ho kus. Jeho mohutná postava vyzařuje sílu a autoritu, která se nedá přehlédnout. Netuším, kde jeho ramena začínají a kde končí. Bílé tričko obepíná vypracované svaly a jeho paže zdobí tetování – strašidelné obrazce, které připomínají temné omalovánky.

Kdo to sakra je?

Můj pohled ho zaujme. Zastaví se a otočí přímo ke mně. Naše oči se střetnou. Jeho pohled je ostrý, pronikavý, jako by se snažil dostat až na dno mé duše. Je v něm cosi temného, něco, co neumím pojmenovat. A přesto vidím náznak vlídnosti, který mě mate. Jeho ostré rysy a přímý postoj budí respekt, snad až strach.

Srdce mi buší jako splašené, zatímco on zůstává stát na místě. Pohledem ani o píď neuhne. Teprve když Jirka přistoupí ke mně, cítím, že můžu konečně vydechnout. Marie si vedle mě protahuje krk, fascinovaná postavou na sousední zahradě.

„Vypadá jak nějaký agent,“ prohodí Marie, aniž by spustila oči z jeho mohutné postavy.

„Myslíš jako James Bond?“ pokusím se odlehčit atmosféru.

„Ale kdepak,“ přeruší nás Jirka. „Spíš detektiv nebo nějaký specialista na bezpečnost. Viděly jste ten postoj? Rozkročené nohy, pevný výraz. Tohle není běžný chlápek.“

Marie dramaticky přiloží ruku na ústa: „A co když to je nájemný vrah? Vidíš, jak se na tebe dívá, Anno? Normálně si tě načítá.“

„Jsi blbá? Jak tě tohle vůbec napadlo?“ vyštěknu, ale její slova mi v hlavě zní jako otravný šepot.

„Máš lukrativní pozemek. Třeba tě někdo chce odkráglovat,“ pokračuje Marie s vystrašeným pohledem.

„Měla by sis pořídit psa. Loveckého. Třeba vlkodava,“ přidává se Jirka.

„Dost už,“ sjedu je oba naštvaným pohledem. Jirka ale nevinně pokrčí rameny a dál mě popichuje: „A co takhle kurz sebeobrany? Jóga ti proti němu nepomůže.“

Muž na zahradě se pomalu otáčí, míří k domu pana Holého. Sborově ho zdravíme, ale odpoví jen nepatrným kývnutím hlavy, než beze slova zmizí v bočním vchodu.

„Jdu rozdělat oheň. Za chvíli se setmí,“ ozve se Jirka.

„Dobrej nápad. Připravím buřty,“ přidává se Marie.

Na terase zůstávám sama. Nervózně se rozhlížím, jako bych čekala, že se tajemný soused znovu objeví. Záchranu hledám v přípravě drinku – silného a v poměru jedna ku jedné. S každým lokem mě pálí hrdlo, ale nervozita neodchází.

Pozdě v noci mě probudí bouchnutí dveří. Slyším startování motoru, rychle vstanu a sleduji z okna, jak jeho terénní vůz mizí v temnotě. Ještě dlouho poté nemohu usnout. Srdce mi buší jako na poplach, a tak se odplížím do kuchyně, kde hledám útěchu v doušku rumu. Hrdlo mi sevře známé teplo, ale klid se nedostaví.

Poprvé v životě se v tomto domě necítím bezpečně.

„Budíček, koukej už vstávat. Prospíš celej den!“ třese se mnou Marie, zatímco já marně zkouším všechny možné neverbální triky, jak ji odradit. Vrčím jako pes, prskám jako kočka, natahuju obličej do bizarních grimas, ale není to k ničemu.

„Tohle na mě neplatí. Na terase máš snídani a já jdu s Jirkou k přehradě. Dej se dohromady a pak za námi přijď… Jo, a rozhodli jsme se, že tu všichni zůstaneme až do neděle.“

První věta, která mě okamžitě zvedne z postele: „Jak do neděle?“

„Přesně tak,“ pronese sladkým tónem a tváří se přitom jako svatý obrázek. „Začíná být hezky, přednášky máme za sebou, zkoušky žádné… A nehledě na to, že to tetě udělá radost.“

„Hele, a kde vůbec spal Jirka? Na gauči neležel,“ nedá mi to.

Marie se zastaví ve dveřích a komicky se ošívá: „Ale ležel.“

„Neležel tam. V noci jsem šla do kuchyně a gauč zel prázdnotou.“

Její dětinské chichotání mě zaráží, stejně jako prsty, které si kolem sebe nervózně namotávají spodní lem trička. Vlastně je to jediný kus oblečení, který na sobě má.

„Ty nemáš kalhotky? Ty nestoudnice!“ Házím po ní polštář a Mariin smích se ozývá ještě dlouho poté, co za sebou zavře dveře na terasu. Paráda, vypnula se jí laterální orbit frontální kůra. Přišla o sebehodnocení, rozum i kontrolu, díky čemuž necítí strach ani úzkost. O to víc teď cloumá se mnou, a není tu nikdo, kdo by mé pocity sdílel, utěšil je nebo rozumně vysvětlil.

Zůstávám sama, ale neklid mě neopouští. Před očima mám Marii, jak se tu bude celé dny vznášet v hormonální euforii, zatímco já budu zápasit se svou frustrací. Šourám se na terasu, kde na mě čeká omeleta ve tvaru srdce a čerstvý rohlík. Sedám si do křesla a zhluboka se nadechuju. Po nebi se honí mraky, vítr nabírá na síle a šumění větví stromů z nedalekého lesa dominuje okolí.

Jsem tu sama, v bezpečí, a s každým soustem, které sytí můj prázdný žaludek, cítím, jak se má panika rozplývá. Přemýšlím o všem, co tu za týden stihneme udělat, a pohled mi sklouzne na žebřík opřený o starou jabloň. Jiřík už zřejmě začal prořezávat větve, což mi vykouzlí úsměv na tváři. Podívejme se na chirurga.

Zvedám se od stolu a mířím rovnou ke stromům, abych zjistila, jak jsou na tom ostatní. Těsně z jara byly všechny stromy obsypané stovkami pučících květů, a dnes už mají nasazené plody. S tetou jsme měly radost, že bude úroda bohatá, ale teď si nejsem jistá, jestli jim ten ořez neublíží. Nemám náladu procházet chytrý Google, ani vymýšlet další práci na zahradě, na kterou po včerejší noci stejně nemám sílu. Půjdu za nimi k vodě.

Vracím se domů, abych si na sebe oblékla něco slušného, kontroluju dům a zamykám ho na všechny západy, které má. Jsem líná obcházet les, a mířím si to rovnou přes něj. Jako malá jsem tam s babičkou trávila hodiny. Krátily jsme si tím cestu k přehradě, což bylo příjemnější než šlapat po chodníku podél silnice.

I když mi to místo od včerejška nahání hrůzu, otáčím se, a v ten moment by se ve mně krve nedořezal. Stojí tam. Uprostřed zahrady pana Holého. Dívá se přímo na mě, opět tím svým uhrančivým pohledem. Jeho tělo nejeví žádný náznak pohybu ani gesta k pozdravu.

Prudce sebou trhnu a pokračuju k dolní brance.

„Neměla byste nikam chodit, bude bouřka,“ ozve se za mnou hlubokým, hrubým hlasem.

V úžasu se k němu otáčím. Jeho hlas mi proniká až do morku kostí a nahání mi větší strach než jeho přísný, nehybný postoj. Nedokážu se pohnout. Jeho pohled mě paralyzuje, jako by mě poutal neviditelnými okovy a vykopával pode mnou propast, z níž není úniku.

Panikařím. Hlavou mi víří výbuch otázek: Bude se tu pořád takhle zjevovat? Proč jsem neslyšela přijíždět jeho auto? Kdo sakra je, že mu nestojím ani za to, aby se mi představil?

Nic. Mlčí. Bez mimiky v obličeji mě dál pozoruje, jako by zkoumal každý můj pohyb. Nafukují se mi tváře a měním se na vzdorovité dítě. Nehodlám dál hrát jeho hru. Projdu brankou a prudce ji za sebou zabouchnu.

Pod návalem vzteku bezhlavě bloumám lesem a po chvíli ztrácím orientaci. Nevnímám nic z toho, co se kolem mě děje. Jsem jako běsnící tornádo, které se neohlíží na trny divokých ostružin, šlehající větve ani pevnou půdu, která mi klouže pod nohama.

Náhle mi kotníkem projede ostrá bolest. Chytám se za něj a sesouvám se k mohutnému dubu, o jehož kmen se opírám. Snažím se uklidnit svůj zrychlený dech. Sedám si na vystouplý kořen stromu a vyděšeně se rozhlížím. Ztratila jsem se. Nepoznávám nic. Žádný orientační bod, který by mi mohl pomoct.

Nad hlavou se zběsile pohupují větve buku a slyším praskot dřeva jako varování. Na tvář mi dopadnou první kapky deště, které se během okamžiku mění v prudký liják. Hřmí a nebe protnou blesky, oslepující a děsivé. Po jejich záři je les ještě temnější.

Schoulená skláním hlavu mezi stehna a chráním ji rukama před ostrostí stovek kapek běsnícího deště. Nikdy jsem tu nezažila nic podobného. Jako by samotné peklo otevřelo chřtán a chtělo mě do něj vtáhnout.

Cítím ránu blesku, který v těsné blízkosti zasáhne vysoký smrk. Jeho kmen s ohlušujícím třeskem padá k zemi. Zděšeně vykřiknu a vtom mě někdo pevně chytí za ruku.

„Říkal jsem vám, že bude bouřka.“ Jeho hlas je hlubší a pevnější než kdy dřív, jako temný podtón samotného živlu. Jeho přísné oči se do mě vpíjí a studují mě s neústupnou naléhavostí. Pevně svírá mou ruku.

„Můžete chodit?“

Chci něco říct, ale hrdlo mám sevřené. Nedokážu ze sebe vydat ani hlásku. Kleká si ke mně a jemně mi stahuje ponožku z nohy. Jeho ruce jsou překvapivě hřejivé, zkoumají můj kotník s pečlivostí, která mě zaskočí.

„Máte ho jen pohmožděný,“ konstatuje klidně. „To nebyl dobrý nápad jít do lesa v pantoflích. Kolik vám je?“

„Dvacet tři,“ odpovím tiše.

Překvapeně se na mě podívá a v jeho očích poprvé zahlédnu vlídnost. Záblesk slunce mezi bouřkovými mraky.

„Holčičko…,“ pronese spíš k sobě než ke mně.

Než se stačím vzpamatovat, zvedne mě do náruče. Jeho dotek je pevný, ale zároveň něžně ochranitelský. Tisknu se k němu, cítím jeho teplo, které kontrastuje s chladem bouřky. Všude kolem nás se blýská a hřmí. Déšť bičuje jeho záda, větve ho šlehají do tváře, ale on neuhýbá.

Ze svého šoku procitám až v babiččině koupelně. Stojím uprostřed místnosti, celá se třesu zimou. Z mokrého oblečení stékají pramínky vody a u nohou se tvoří malé jezírko. Můj tajemný muž klečí před vanou, kterou napouští, a na baterii pečlivě reguluje teplotu vody. Drkotají mi zuby. Vím, že bych měla něco říct, ale nedokážu to. On zůstává klidný, jeho pohyby jsou mechanické, jako by ani nevnímal mou přítomnost.

„Horká koupel vám udělá dobře,“ pronese věcně.

Pomalu vstává, odchází ke dveřím, ale pak se na mě ještě jednou otočí. Mám pocit, že mi je čím dál větší zima. Připomínám starou pračku Romo ve fázi ždímání, kterou kdysi mívala babička.

„Už musím jít, holčičko,“ řekne tiše, a než si uvědomím, co se děje, zvedne mě znovu do náruče a opatrně mě pokládá oblečenou do vany. Zabouchne za sebou dveře a zmizí.

Z dálky ke mně doléhá startování motoru a zvuk odjíždějícího auta. S otevřenýma očima se potápím pod hladinu horké vody a tělem mi projíždí nový druh třesu. Kdo jsi?

Hřmění bouřky slábne, ale v mých uších stále duní jako vzdálený hukot moře. Ticho domu mě obklopuje jako těžká přikrývka, ale klid nepřichází. Každé vrznutí podlahy, každé zapraskání oken mě nutí ohlížet se přes rameno. Pára stoupající z vany mě sice trochu uklidňuje, ale srdce mi pořád buší jako splašené. Zavírám oči a snažím se přesvědčit samu sebe, že to všechno byl jen přelud. Ale jeho pohled… ten ve mně zůstal vypálený jako cejch.

Co ho sem přivedlo? Skrytá minulost, kterou nechce nikomu vyprávět? Jaké tajemství může nést takový muž?

„Anno, jsi doma?“ Po baráku se rozléhá volání Marie a její dupot po schodech. Uřícená vtrhne do koupelny a s úlevou se na mě podívá.

„Zaplať pánbůh, jsi doma.“

„Co tady blázníš?“ zamumlám podrážděně.

„Co prosím? Venku se ženili všichni čerti a ty jsi měla jít za námi. Věděla jsem, že půjdeš přes les, a tam je teď jeden výmol za druhým. S Jirkou jsme se schovali v kiosku u přehrady, což taky nebyl dobrý nápad. Mysleli jsme si, že ho ten vichr odnese i s lavičkou.“

Její pohled zabloudí k louži uprostřed místnosti a zabláceným stopám, které rozhodně neodpovídají velikosti mých bot. Vrací oči ke mně a pozorně si mě prohlíží.

„Odkdy se koupeš oblečená?“ ptá se podezřívavě. Za jejími zády vykoukne hlava ustrašeného Jirky.

„Je tady?“ zeptá se úlevně a obejme Marii: „Ty se koupeš v tričku a kraťasech?“

„No tak, vysvětlíš nám to, Anno?“ naléhá Marie.

„Byla jsem na zahradě, když přišel ten liják. Zvrtla jsem si kotník, a než jsem se dobelhala domů, celá jsem promokla. Napustila jsem si vanu a jak jsem byla neohrabaná, spadla jsem do ní oblečená,“ vypálím první výmluvu, která mě napadne.

Nechci poslouchat přednášku o mé nezodpovědnosti – jak jsem mohla jít přes les, kde na mě mohl spadnout strom – a už vůbec jim nechci vyprávět o našem prapodivném sousedovi. Beztak jsou zahledění jen sami do sebe.

Chvíli na mě mlčky zírají. Když vidí můj klidný výraz, mizí z koupelny bez dalších otázek.

Nad vanou se objeví první sluneční paprsek. Černé mraky se rozplývají a obloha získává blankytnou modř. Zvláštní, byl to pouhý okamžik, kdy se na zem sneslo zlo, a o pár minut později se rozplynulo. Jako bych na chvíli nahlédla do jiného světa, který mě děsil, ale zároveň nepochopitelně přitahoval…

Mariin štiplavý hlas mě vytrhne ze zamyšlení: „Anno, vylez už z té vany. Přišel pan Vlk a vzkazuje, že máme přijít na buchty.“

Pevně svírám okraj vany a prudce si v ní sedám. Srdce mi buší jako splašené a hlavou mi víří jediná myšlenka: Třeba ho budou znát. Třeba o něm něco ví. Třeba s ním mluvili. Třeba, třeba, třeba…

„Tak už jdeš, Karkulko?“ ozve se Marie posměšně a zároveň ječí jako siréna: „Jirko, neblbni!“

„Vrr, jsem přežraný vlk, ale tebe ještě zblajznu jako malinu, děvenko!“

Marie dole piští, až mi to trhá bubínky. „Jo, a ptala jsem se pana Vlka na souseda – nezná ho. Au, nech mě, Jiřinoooo!“ ječí, zatímco Jirkův smích duní celým domem.

Ležím ve vaně a bezmocně zírám na strop. Rázem jsem přišla o naději a s ní i o svou pohádku na dobrou noc.

„Už jdu. A přestaň ječet, Mařeno!“ povzdechnu si, než se zvednu z vany.

Kapitola 5

Hysterie

Pan Fanta by se asi divil, kdyby se dožil současného vzhledu hlavního vlakového nádraží v Praze. Z jeho secesní architektonické perly dnes zbyla jen skrytá vzpomínka, neviditelná pro oči většiny smrtelníků. Ty teď spíš odrážejí neony rychlého občerstvení, zatímco se v chaotickém víru stovek pobíhajících cestujících v odbavovací hale ztrácí i poslední zbytky starosvětského kouzla.

Můj obdiv k historii se pomalu, ale jistě stává chronickým. Ta doba měla svůj nezaměnitelný půvab. Představuji si noblesně oblečené lidi, kteří nikam nespěchali a v poklidu tu korzovali. Dámy zavěšené v rámě mužů, krajková paraplíčka lehce ťukající do dlažby a vůně kávy linoucí se z kavárny, kde si za korunu vychutnávali sladký zákusek. V té idyle bych mohla setrvat věčnost, kdyby mě z ní nevytrhl drásavý zvuk. Otráveně se rozhlížím kolem sebe a loučím se se svým sněním.

Tím drásavým zvukem je kňourající hlas malé holčičky, která stojí s námi ve frontě na lístky a zmítá se před unavenou ženou.

„Mamííí, já mám žízeň,“ spustí táhlým nářkem.

„Musíš vydržet. Koupíme si jízdenky a pak půjdeme pro pití,“ odpoví žena tónem, v němž se mísí zoufalství a rezignace.

To drobné dítko, sotva čtyřleté, v růžových šatech jako pro princeznu, vynaloží veškerou svou sílu, aby se vytrhlo z matčina sevření, a s tělem klesajícím k zemi začne demonstrovat svou frustraci. Nám, přihlížejícím, tím způsobí ještě větší psychické trauma. Její ječivý řev by mohl být využit jako zvuková zbraň hromadného ničení.

„Okamžitě se zvedni z té země, nebo ti naplácám na zadek!“ zasupí matka, ale tomu andělskému stvoření je to jedno. Klátí sebou ze strany na stranu, kope nohama a ještě víc stupňuje svou potřebu, až její kvílení dosahuje ohlušující frekvence. S každou vteřinou propuká v srdceryvnější pláč. V duchu se modlím, aby nejely stejným směrem jako já, a hlavně aby si nekoupily místenky do stejného vagonu.

Má záchrana je nadosah. Poslední metry fronty zdolávám hlemýždími kroky a čím dál víc lituji, že jsem si neudělala řidičák. Sice na něj nemám, natož na pořízení auta, ale ta představa je úchvatná! Moje averze k hromadné dopravě se stupňuje. Když jsem naposledy jela autobusem, myslela jsem si, že to nepřežiju. Řidič během celé cesty prožíval buď epileptický záchvat, nebo měl dřevěnou nohu. Mé tělo se v pravidelných intervalech přibližovalo k opěradlu přede mnou, aby se vzápětí prudce vracelo k opěradlu za mými zády. Jak naivní byl můj nápad jet k Janě vlakem.

Když konečně platím jízdenku, protáčím panenky a pro jistotu se dvakrát ujišťuji u uniformované pokladní, zda mi omylem neprodala lístek na severní pól. Přestávám jezdit vlakem a nebudu si dělat ani řidičák. Obojí stojí majlant. Naštěstí mě z mého znechucení vytrhne telefonát od Marie, který zvedám právě ve chvíli, kdy se vřeštící andílek vzdaluje a rozhlasem se line oznámení o zpoždění mého vlaku.

„Co to je za řev?“ ozve se Mariin hlas.

„Kombinace dehydrovaného dítěte a posttraumatického šoku japonského turisty, který právě poprvé zažil zpoždění vlaku o patnáct minut.“ Povzdechnu si a dodám: „A počkej, až zjistí, že v Česku trvá dvousetkilometrová cesta rychlíkem čtyři hodiny.“

Zbavila jsem se dítěte a pro změnu mi teď trhá bubínky Mariin smích.

„Máš všechno? Nezapomněla sis něco?“ ptá se starostlivě.

„Mám kartáček, dvoje kalhotky a triko na spaní… mami.“

„Promiň, že mám starost,“ brání se mírně dotčeně.

„Není to spíš divný? To já bych měla dohlížet na tebe, ne ty na mě.“

„Amen. Závidím ti, víš to?“ vzdychne Marie. „Morava, víno, zpěv a ubytování uprostřed panenské přírody ve srubu u rybníka.“

„Ráda bych ti připomněla, že jsi tuto možnost vyměnila za rande s Jirkou. Doteď tápu nad otázkou, zda po něm přece jenom nechceš nějakou tu plastiku, nebo jestli se ti doopravdy líbí.“

„Bingo,“ uchechtne se. „Už mě nebaví být štěrbinou pro kreditky, a navíc mi už chyběly ty směšné pohyby.“

„Mám tě moc ráda. Užij si ho.“ Usměju se do telefonu. Je mi jasné, že je štěstím bez sebe. Přeju jí to. Už bylo načase.

Nasedám do kupé s jediným přáním, zavřít oči a probudit se až v cílové zastávce, kde mě vyzvedne Jana. Těším se na ni i na holky. Musíme probrat všechno, co jsme zameškaly.

Nasazuji si sluchátka. Tělo se s úlevou sesune do měkkého polstrování, víčka těžknou, dech se zpomaluje. Uši mi zalévá hudba, ale myšlenky už zvolna mizí ve sladkém polospánku…

* * *

„Jiřinooo, nech toho!“ vykřiknu, když se jeho ruce znovu nebezpečně přibližují.

„Vždyť nic nedělám,“ brání se Jirka s nevinným úsměvem.

„Děláš!“ založím ruce v bok a zatvářím se dotčeně. „Celou tu dobu, co jsem telefonovala s Annou, jsi mě osahával. No fuj!“ dodám teatrálně, protahuji každé slovo a užívám si, jak ho to popichuje.

Jirka se rozesměje a nakloní ke mně hlavu. „A tobě se to ani na chvilku nelíbilo?“ nadhodí s tím svým pohledem, který mě pokaždé odzbrojí.

Tvářím se jako malá holčička, protože vím, že ho to rajcuje. Kleká si přede mě, jemně bere mé rozpuštěné vlasy do rukou a vytváří z nich dva neposedné culíčky.

„Holčičko, odkudpak jsi přišla?“ zeptá se, zatímco si mě zkoumavě prohlíží.

„Z lidušky,“ vyšpulím rty. „Tatínek mi vždycky říkal, že mu brnkám na nervy, tak mě maminka přihlásila na kytaru.“

Jirka se ušklíbne. „Zlobivá holčička…,“ zašeptá a já se vymaním z jeho sevření.

S výkřikem vyběhnu do kuchyně. Vím, že mě chytí. Je stejně praštěný jako já, a právě proto ho miluju. K zbláznění. Naše dětinské hry mi dávají pocit, že můžu být sama sebou. Je to tak osvobozující.

Chytá mě za boky a já se z posledních sil pokouším otevřít okno do ulice, abych volala o pomoc, ale lechtá mě tak nelítostně, že sotva popadám dech. „Přestaň, nebo si cinknu do kalhotek!“ křičím mezi záchvaty smíchu, zatímco se mi oči zalévají slzami.

A pak se to stane.

Políbí mě okraj květináče. Bolest vystřelí mým tělem jako blesk. Cítím, jak mi krev okamžitě plní ústa. Potřísnila parapet, moje šaty a stéká na podlahu. S panikou se hroutím k zemi.

„Ukaž mi to, Maruško.“ Jirka mě něžně pohladí po rameni, ale já ho odstrčím.

„Nech mě!“ vyhrknu a odvrátím se od něj.

„Netrucuj a ukaž mi ten ret. To jsem nechtěl.“ Jeho hlas je najednou jiný. Starostlivý.

Se svěšenými rameny zamrkám do prázdna: „Anna měla pravdu. Teď jsem vážně zralá na plastiku…“

Jirka si povzdechne. „Anna, Anna… aby ses z ní jednou nezbláznila,“ zamumlá a rozhlédne se po kuchyni. „Kde máte lékárničku?“

Prstem ukážu na horní skříňku a po tvářích mi stékají první slzy. „Je to na šití?“ vydechnu rozklepaně.

Jirka pečlivě prohlíží ránu a zavrtí hlavou: „Není. Jen ti to stáhnu náplasťovým stehem. Neboj, zahojí se to dřív, než se vdáš.“

„Teď jsi mě fakt uklidnil,“ zavrčím sarkasticky.

„Chceš, abych si tě vzal ještě tenhle měsíc?“ škádlí mě.

Rozmrkanýma očima na něj pohlédnu, a i přes bolest se usměju: „A ty by sis mě vzal?“

„Vzal,“ odpoví prostě. „Ale ještě jsme si spolu moc neužili, nemyslíš?“

Má pravdu. Jsme spolu sotva pár měsíců a já už se vidím ve svatebních šatech. Jenže on je v mých očích tak dokonalej, že už nikdo nemůže být víc. Stejně tak měla pravdu i Anna, když mi říkala, že mám hledat někoho sobě rovného. Jirka byl vždycky poblíž, ale já byla slepá.

Ošetřuje mi ret a jeho ruce jsou jemné a hřejivé. Najednou zvážní.

„Hele, proč je Anna sama?“

Překvapeně se na něj podívám: „Proč se na to ptáš?“

Jirka si promne bradu: „Protože jste nejlepší kamarádky a mně to vrtá hlavou. Je moc hezká, muži jí nadbíhají a ona je odmítá. Co se jí stalo?“

Chvíli váhám: „Těžko soudit. Vlastního tátu nezná a máma jí nechala v pěti letech u babičky. Z dětství si neodnesla žádný vzor. Milovala jen jednou – kamaráda ze střední. Ale vzdala se ho, aby se mohla postarat o nemocnou babičku. On pak frnknul nadobro do Anglie a už se nevrátil. Od té doby naráží jen na blbce. Zkrátka nevěří na vztahy. To od ní poslouchám často.“

Jirka si povzdechne a pohladí mě po tváři: „Je moc dobře, že tě má. Myslím, že tě potřebuje víc, než si myslíš.“

Zvedne mě ze země a posadí na kuchyňskou linku. Jeho pohled je soustředěný, když znovu kontroluje můj ret: „Bolí?“

Kývu hlavou a nasadím přitom strašně depresivní pohled.

Jirka se uchechtne: „Chápu. Tak co by tě tak rozveselilo?“ chvíli přemýšlí. „Co kdybychom jeli na pár dní k Anně na barák? Dovolí ti to, když tam není?“

Rozzáří se mi oči: „Jasně, že by mi to dovolila! Můžeme…“

Jirka mě umlčí polibkem. Když se odtáhne, ještě se mi lehce točí hlava, ale on už s úsměvem pokračuje: „Tak jí zavolej a já zatím zabalím. Cestou koupíme buřty, a hned jak dorazíme, půjdeme se projít k přehradě.“

Dívám se na něj s úžasem – právě vyslovil přesně to, co jsem chtěla říct, než mě umlčel polibkem. V hlavě mi víří jediná myšlenka, že jsem našla svou spřízněnou duši. Zatímco vytáčím Annu, už vidím naši krásnou doktorskou rodinku se spoustou dětí. Pět, bude jich přesně pět!

Nezvedá to. Položím telefon a křiknu přes celý byt: „Jirko? Kolik chceš mít dětí?“

Z vedlejšího pokoje se ozve jeho odpověď: „Pět. Proč se ptáš?“

Radostí seskočím z linky a začnu poskakovat po kuchyni jako smyslů zbavená. To je osud!

Ve dveřích se objevuje hlava Jirky, na které má natažené moje krajkové kalhotky, a s výrazem nesmírné hrdosti se na mě zašklebí: „Asi jsme se shodli na počtu, že?“ dodá a dramaticky si je stáhne přes čelo.

Do toho mi zvoní telefon. Automaticky ho zvednu a nadšeně vypísknu něco, co by se dalo interpretovat jako triumfální jásot. Na druhé straně se ozve unavený a nevrlý hlas: „Mohla bys laskavě přestat ječet a říct mi, co chceš?“

„Chápeš to? Jsme si souzení, Anno!“ vyhrknu nadšeně.

„Mohla by ses laskavě uklidnit a vysvětlit mi, co se děje?“ povzdechne si Anna otráveně.

„Můžeme jet s Jirkou na barák?“

„A co má ‚souznění‘ společného s barákem?“ zamručí nechápavě.

„Nic. Tedy všechno!“ odpovím, aniž bych si uvědomila, jak absurdně to zní.

Anna si povzdechne ještě hlasitěji: „Ještě že tě znám. Jinak bych tě už dávno nechala zavřít do blázince. Jo, jasně, že tam můžete jet.“

„Díky. Miluji tě! Milujiiiii…“

„Nech toho, Mařeno. Jestli je to všechno, ráda bych se zase ponořila do svých sluchátek a tu cestu přežila v klidu. A nejlépe ve spánku, ze kterého jsi mě právě probudila.“

„Pa, pa, pa, už tě nebudu rušit. Užij si to tam!“ A rychle zavěsím.

Anna prožije svůj víkend ve srubu a já s mojí životní láskou v baráčku u lesa, kde nás sousedi nebudou rušit bušením do radiátorů.

Cestou si v hlavě přemítám svůj plán. Až Anna uvidí, že nám naše láska funguje, začne na ni věřit. Budeme její terapií i nadějí. Zahrneme ji láskou, a byl by v tom čert, kdyby její srdce nezjihlo a nezačalo tát!

Po příjezdu s Jirkou kontrolujeme barák. Dřevěná veranda zavrže pod našimi kroky, ve vzduchu se stále drží vůně čerstvě posekané trávy od sousedů a staré záclony v oknech se lehce zavlnily pod dotekem vánku. Tašky odnášíme do mého pokoje a Jirka si se zájmem prohlíží modrou malbu na zdi.

„Ten pokoj ti přiřadila Anna, nebo sis ho vybrala sama?“ ptá se zvědavě.

„Sama. Líbila se mi ta modrá barva. Prý byl takový i v jednom filmu.“

Jirka se usměje a recituje: „Když o životě mluvíme, vypadá najednou úplně jinak, než když ho žijeme.“

„Tys ho viděl?“ hlesnu šokovaně.

Jirka pokrčí rameny: „Viděl. Večer ti ho pustím, chceš?“

Další znamení! Já, on, Anna… osud si s námi pěkně hraje, jen co je pravda. Měli jsme se potkat, mělo to tak být.

Než mu stačím odpovědět, mizí na zahradě a ztrácí se v kůlně. Jak jinak. Dávám nákup do ledničky a nadechuji se čerstvého vzduchu proudícího pootevřenými dveřmi.

„Už jsi hotová?“ ozve se ze zahrady Jirkův hlas.

Igelitka letí na zem. Chtěla jsem ještě povlíknout, ale to tu na mě v klidu počká, než se vrátíme.

Zamykám barák a zvesela poskakuji za Jiříčkem, který stojí u plotu a živě diskutuje s Anniným novým sousedem. Brr, jde z něj hrůza. Zato ti dva se baví v družném hovoru, a dokonce jsem na tom morousovi zahlédla něco, co by se dalo nazvat úsměvem.

„Brej,“ zamumlám. „Tak půjdeme?“

„Rád jsem vás poznal,“ loučí se soused.

Zavěsím se do Jirkova rámě a táhnu ho co nejrychleji k brance.

„Co proti němu s Annou máte? Je docela fajn,“ oponuje Jirka, zatímco nás pohlcuje les a soused mizí z dohledu.

„Je divnej,“ zamračím se.

„No to nemůžu posoudit, ale k Anně by se hodil.“

„Vždyť je starej!“ vyprsknu.

„Zas tak starej není a možná právě proto. Anně chybí mužský vzor. Nemyslíš si, že by to pro ni bylo to nejlepší?“

Na to, že Jirka byl vždycky spíš tichý pozorovatel, teď mluví jako profesor psychologie. Něco na jeho slovech asi bude, ale Anna je tvrdohlavá a přesvědčit ji bude fuška.

Ba ne, zůstanu u své teorie. Půjdeme na to pozvolna, bez nátlaku. Schytali bysme to oba a ještě u toho klečeli na trubce od radiátoru.

„Jau!“ vykřiknu a vytrhnu se z myšlenek. Zakopnu o mokrý kořen, až mi podklouzne noha. Do nosu mě udeří vůně vlhké půdy a jehličí. Zkratku k přehradě zná Anna, já ne.

Jirka se na mě pobaveně otočí: „Zahrajeme si na králíčka?“

„Králíčka v lese?“ zopakuji nechápavě.

„Zajíček zní blbě, ale ty jsi teď opravdu krásný králíček,“ mrkne na mě a plácne mě provokativně přes zadek. V očích mu tančí tisíce rarášků.

„Neblbni, vždyť nás tu může kdokoliv načapat,“ syknu.

„Schováme se za strom,“ navrhne Jirka provokativně.

„Tak to budeme opravdu nenápadní.“

„No tak, králíčku můj ušatej, zavrť na mě tím božským zadečkem.“

„Tohle se v lese nedělá!“ vyjeknu pohoršeně.

Jirka pokrčí rameny: „Tak zavolej Anče. Věřím tomu, že ti to vysvětlí.“

„Jenže já nejsem Anča.“

Jirka se odmlčí a vážně se na mě podívá: „Nepovídej. Tys jí nikdy nezáviděla tu její spontánnost?“

Mám před očima tmu. Závidím Anně všechno. Samozřejmě v tom dobrém. Občas jsem si představovala, jaké by to bylo, být na chvilku v jejím těle, až se z toho červenám.

Jirka si mého ruměnce všimne a jeho rty se zavlní v pobaveném úsměvu.

„Záviděla, viď?“ zašeptá. Chytne mě za ruku a přitáhne si mě blíž.

„Mám chuť na králíčka, teď a tady. Miluji tě, Maruško,“ vydechne. „Tak moc, že se toho někdy až bojím. Líbila ses mi už od prvního semestru, jen já vůl jsem tě nikdy neoslovil. Bál jsem se, že bys mě odmítla a…“

Tiším jeho slova polibkem, protože už nemusím snít. Moje tělo se chvěje pod jeho dotekem, když mě přitiskne k drsné kůře břízy. Jeho dech se mísí s mým a já se v jeho očích cítím jako bohyně. Stává se ze mě králíček a vycházím mu vstříc.

Co vlastně dělá králíček. Prská??

* * *

Po telefonu s Marií jsem už neusnula. Hlavou se mi honilo, co ti dva doma vyvádějí, a na rtech mi hrál spokojený úsměv. S tím samým úsměvem se také vítám s Janou.

„Jakou jsi měla cestu?“ ptá se a její zářící bezstarostný úsměv mi vynahrazuje veškeré utrpení spojené s příjezdem do Brna.

„Dobrou…,“ trousím stroze a nasedám k ní do auta. Jana letmo kontroluje mou batožinu, která ji rozesměje.

„Hodláš tam chodit nahá?“ zeptá se pobaveně.

„Těžce mi připomínáš Marii. Taky měla problém s tím, že mám jen dvoje kalhotky a pyžamo. Ještě na nádraží mi volala, jestli jsem si čistě náhodou něco nezapomněla. A víš co? Nezapomněla. Říkala jsem si, že tam budeme samy, takže koupat se budu nahá, a župan pro hosty tam máš.“ Jana neodpoví, jen se potutelně usmívá.

„Vážně jste si ten srub museli postavit až na Moravě?“

„Museli,“ odpoví Jana s přesvědčením. „Marek tu má část rodiny a na stáří se sem chceme přestěhovat. Zatím sem budeme jezdit na dovolené, a až porodím děti, strávím tu s nimi každé léto.“

Projíždíme kolem vinice, nad jejímž horizontem sálá letní slunce a oslňuje můj pohled. Kochám se tou krásou a vlastně se jí nedivím. Už na srazu, který ukula s Marií, mi Jana lehce naznačila, že se o ni Marek postará díky vysokému příjmu z misí. Jenže za jakou cenu? Raději to ani nechci domýšlet.

„Jani, třicet ti bude letos, nebo až příští rok?“ zeptám se, zatímco slunce oslepuje můj pohled nad vinicemi.

„Příští,“ odpoví rychle. „A je mi úplně jasný, kam tím míříš. Neboj, už na tom makáme jako pilné včeličky.“

„Tak snad to ten trubec stihne, než odjede na další misi,“ uchechtnu se. „Mezitím se tvoje váha zvýší o čtvrtinu, a až se Marek vrátí, bude mít ze své gazely plejtváka obrovského. Rodit bys mohla ve vodě, prý to míň bolí.“

„Tvůj smysl pro humor mě vždycky bavil, Anno…“

Odvrátím pohled a raději sleduji ovce pasoucí se na nedaleké louce. Nepotřebují nic víc než trávu, vodu a klid. Nemusí řešit svou existenci. Od toho mají svého ovčáka, který tu však chybí. Představuji si ho, jak leží v trávě se stéblem v puse, kloboukem přes obličej a větývkou v ruce, se kterou líně mrská kolem sebe.

Jana zatím vjíždí na polní cestu podél lesa a schválně najíždí na výmoly. Mám co dělat, abych se udržela v sedačce i přes zapnutý bezpečnostní pás. Svým terénním vozem najíždí na louku a se smíchem projíždí mezi ovcemi, které vyplašeně uskakují stranou.

„Co blbneš, Jani! Ještě jim tím srazíš mlíko ve vemenech…,“ vykřiknu rozčileně.

Její plán vyšel dokonale. Zastavuje se na vrcholku kopce a přede mnou se rozprostírá pohled, který bere dech. V údolí se zrcadlí hladina rybníka, v jehož těsné blízkosti stojí jejich dřevěný srub. O kousek dál se zvedá borovicový háj, jehož temná zeleň ostře kontrastuje s modrou oblohou. Jako bych se ocitla v jiném světě…“

„Jani, víš, co udělám jako první?“ vyhrknu nadšeně.

„Povídej.“

„Svleču se do naha, rozeběhnu se po té lávce a skočím do vody.“

„Pokud se nebojíš kaprů, nic ti v tom nebrání.“

„Žiješ si tu jako v pohádce. Můžeš si klidně hrát na Rusalku.“

„Pojď, ty lesní žínko. Nebude ti vadit, že se vodník už odstěhoval?“

„Marie by ti teď vyčetla, že nejsi romantická… Doufám, že dolů už pojedeme po normální cestě. Právě se mi v žaludku potkala paštika ze snídaně s koláčem z nádraží. Nerada bych ti je nechala v autě.“

* * *

Jana stojí u kuchyňského ostrůvku a s pobavením mě pozoruje. Sedám si na koženou sedačku, vztekle pokládám nohy na konferenční stolek a dívám se ven skrze francouzské dveře.

„Máš to tu vážně krásný,“ prohodím, ale můj úšklebek spíš naznačuje, že o interiér mi ani tolik nejde.

„A hodnotíš krásu přírody, nebo spíš toho truhláře?“ zeptá se Jana a koutky jí cukají, jak se snaží potlačit smích.

Místo odpovědi jen přivřu oči a stáhnu rty do ještě kyselejšího výrazu.

„Nechtěla ses náhodou svlažit ve vodě?“ provokuje dál.

Její polštář s ruční výšivkou letí vzduchem a můj problém v podobě muže v montérkách právě vchází do domu.

„Jani, nevadí ti, že se ještě chvíli zdržím?“ zazní ode dveří jeho hluboký hlas.

„Jasně že mi to nevadí, Rosťo,“ odpoví bez zaváhání. Pak otočí pohled ke mně. „Ráda bych ti představila Annu, hrály jsme spolu basket. Anno, to je náš kamarád. Pomáhá nám dodělat pár věcí, které jsme nestihli před dokončením stavby.“

Otráveně se zvedám z gauče a podávám si s ním ruku.

„Vy už jste někdy dokončoval srub?“ zeptám se, ale nedokážu skrýt lehce ironický tón.

„Ne, ale dřevo jako dřevo, ne?“ odpoví s úšklebkem. Z jeho výrazu je jasné, že ho baví mě provokovat. Křivím obličej do nuceného úsměvu a snažím se o distingované chování.

„Nebojte, než se vrátí zbytek vaší smečky, už tu nebudu.“ Mrkne na mě a vrací se zpět tam, odkud přišel.

„Kde jsou vlastně holky?“ ptám se Jany.

„Šly na borůvky. Jsou jich tu plné lesy.“

„Ne že bych z toho byla celá odvařená, ale přijely obě?“

„Jasně, Róza i Lenka. A mám pro tebe ještě jedno překvapení. Bude s námi i Stella. Je tak ve věku tvé tety. Možná je o něco mladší. Rodinná známá, léta nám spravuje bankovní účty a dělá finanční poradenství. Je skvělá, taková temperamentní. Bude se ti líbit.“

Jana se s lehkostí pohybuje po kuchyni, jako by byla ve svém živlu. Pořád nechápu, kde v sobě bere tolik energie. Měla bych se také zapojit a pomoct jí. Ač nerada, zvedám se z gauče.

„Co s tou zeleninou? Nakrájet na zobání?“ vybírám si nůž a pohledem sleduji, jak mi Jana podává keramickou misku s jemným květinovým vzorem.

„Přesně tak. A pak bys mohla namazat jednohuby,“ ukazuje na česnekovou pomazánku, kterou právě dokončila. Z chlebníku vyndává pečivo a pokládá si ho před sebe na dřevěné prkénko.

„Nejde, Jani, přehlédnout, jak celá záříš. No tak už povídej,“ pobízím ji.

„Jsem šťastná, vážně. Vůbec nechápu, proč jsem tenkrát tak pochybovala o našem vztahu. Marek se mi v té době vlastně přizpůsobil. Necítil to tak, jen mi chtěl dát čas. Pochopil, že jsem zpanikařila.“ Přestává krájet rohlíky, zvedne hlavu k oknu a zasní se. Je až neuvěřitelné, jak žena zkrásní, když je skutečně šťastná. Její klid a vyrovnanost se odráží v každém gestu. V jejím postoji je cosi přirozeně sebejistého, jako by měla vše pod kontrolou. Její rysy jsou jemné, ale výrazné – drobný nos, plné rty s lehkou vrstvou růžového lesku. Vlasy má, jako vždy, zamotané do drdolu a sepnuté skřipcem. Kdykoli je uvolní, rozprostřou se v dlouhých vlnách, které jí dodávají dojem nespoutané gazely – a přesně taková Jana je. Přirozeně krásná, organizovaná, sebejistá a klidná. „Marek je úžasný chlap a strašně se o něj bojím. Už si nedokážu představit život bez něj. Pokaždé, když odjede, si uvědomím, co všechno pro mě s láskou dělá. Snídani do postele, ranní kávu, pomáhá mi se vším v domácnosti… Vše má promyšlené do posledního detailu tak, abych nemusela dělat nic z toho, co má dělat muž. Večer si chceš zatopit v krbu a stačí jen škrtnout sirkou, protože on už všechno připravil. Ví, že to mám ráda, a přesně ví, co ten den udělám. Chápeš to?“ zasněně se na mě podívá. „Těch maličkostí je tolik, že se ani nedají vyjmenovat, ale v celku jsou pro tebe ohromným darem, pocitem štěstí.“ Jana zmlkne, ale ve vzduchu stále doznívá síla jejích slov. Chci něco říct, ale vtom se srubem rozlehne smích a hlasité kroky holek. Rozbuší se mi srdce.

„Čus, hospodyňky! Přinesly jsme vám košík plný lesních plodů,“ huláká Lenka z chodby.

V závěsu za nimi vchází postarší dáma v dlouhých, úzkých šatech, jejichž střih dokonale zvýrazňuje její štíhlou postavu. I kdejaká dvacítka by mohla závidět takové držení těla a přirozenou eleganci. Její ruce zdobí bezpočet barevných náramků a boty na vysokém podpatku dodávají její chůzi ladnost. Prostě šmrncovní ženská.

„Vůbec jsem tě, Stello, neslyšela přijet. Kde parkuješ?“ ptá se Jana.

„Vzadu u kůlny,“ odpoví Stella. „Mávala jsem na tebe z auta, ale ty jsi byla myšlenkami úplně jinde a zasněně sis tu něco vyprávěla s kamarádkou.“

„Holky, seznamte se – tohle je Stella,“ oznámí Jana.

Stella mezi námi propluje ladným krokem, rozmáchne ruce a s nevídanou energií nás všechny obejme.

„Jste jedna krásnější než druhá. Slyšela jsem o vás spoustu historek, ale než začnete vyprávět další…,“ bez zaváhání odkopne lodičky a promne si prsty na nohou. „Jedu rovnou ze schůzky. Tyhle potvory vypadají luxusně, ale chodit se v nich celý den nedá.“

Holky se uvelebují v obýváku, zatímco Jana rozlévá panáky domácí slivovice na uvítanou.

„Jak říkají naši kluci – tak popojedeme, ne?“

Na jeden zátah polykám tu čirou tekutinu, kterou místní vinaři označují za univerzální lék na všechno, a čekám obvyklý hrdelní oheň. Místo toho mě překvapí příjemná, lehce štiplavá chuť – a bez ocasu. Slívky?

„Anno, pojď, doděláme to občerstvení, ať to máme z krku,“ pobídne mě Jana.

Ráda bych ji vyzpovídala víc, a tak ji poslušně následuji do kuchyně. Mluvíme teď tiše, téměř šeptem.

„Ty, Anno, už jsi našla nějakou tu brigádu?“

„Na jedné jsem byla. Totální otročina za směšný peníze. Vydržela jsem tam měsíc. Na zkrácený úvazek tě málokdo vezme.“

„No právě, to mě napadlo. Možná bych pro tebe něco měla,“ pronese Jana tajemně a významně se na mě podívá.

„Vážně?“ Můj hlas se zachvěje překvapením. Nečekala jsem to.

„Hm, poznala jsem přes Marka rodinu jeho kamaráda z mise. Mají malou rodinnou, ale prosperující firmu. Jeho táta je na všechno sám. Očekával, že jeho syn půjde v rodinných šlépějích a firmu časem převezme. Jenže on se vydal jinou cestou. Jednoduše řečeno – potřeboval by občas pomoc s papíry. Cizím lidem moc nevěří, ale jsem si jistá, že ho dokážu přesvědčit. Ty jsi pro tu práci jako stvořená.“

„Jani, to by bylo naprosto skvělý!“ Srdce mi buší jako splašené. Tuhle práci bych možná mohla dělat kdykoliv – ráno, večer, přes víkend…

„V pondělí mu hned zavolám, chceš?“

„Na to se mě ani nemusíš ptát. Jasně, že chci!“

Právě se v ní probudil první mateřský pud. Přitiskne mě k sobě v objetí, které mě láskyplně drtí. Chvíli mě tak drží, jako by mi tím chtěla beze slov vyjádřit svou podporu, a pak pomalu povolí stisk.

„Jsi hotová? Tak jdeme za nimi, ať nám neutečou ty nejlepší drby,“ mrkne na mě a vesele mě popostrčí z kuchyně.

„… fakt. Jako vážně, holky. Sleduji ji na Instáči.“ Nevýrazná Róza, kterou si pamatuji spíš jako tichou pozorovatelku, je teď k nepoznání. Horlivě rozhazuje rukama a s nadšením vypráví o jedné influencerce.

„O čem se bavíte?“ ptám se zvědavě.

„Představ si, je jí dvacet tři let. Vdala se za nějakého magnáta v Dubaji a je poprvé těhotná. Na Instáči teď zveřejnila seznam věcí, které chce od svého manžela za porod. Ale to byste holky musely vidět! Normálně jsem nevěřila vlastním očím.“

„Ukaž mi ji, jsem zvědavá,“ pobízím ji.

Róza hbitě odemkne mobil a začne projíždět uložené příspěvky. „Tady,“ strčí mi telefon pod nos. „Má šmrnc, co?“

Přesně to jsem čekala. Nikdy jsem nepochopila bohaté muže, kteří mají potřebu mít vedle sebe prototyp panenky Barbie. Na to, kolik jí je let, je uměle vymodelovanou figurkou. Hledám na jejím těle jedinou věc, která by jí zůstala od přírody. Prsa to nejsou, zadek taky ne a v obličeji dominuje hlavně botox. Má nehty, které by mohly probodnout člověka skrz naskrz, řasy až na čelo a proboha, ty rty…

„To mi připomíná, jak jsme se se školou vracely z Anglie a stály ve frontě na celní kontrolu – byly tam přesně dvě takové. Dokonalé figury, luxusní oblečení, nádherné vlasy… No a pak se jedna otočila. Holky, přísahám, málem jsem vyjekla nahlas! Ty její rty byly trojnásobně větší, mluvila na svou kamarádku a v obličeji se jí nepohnul jediný sval. Já na ni zírala s otevřenou pusou a bylo mi to jedno. Ona nechápala mou reakci a já zase tu její. Dokážete si představit, jak bude vypadat za pár let?“

„Jako ta tygří žena, viď?“ přidává se Jana.

„Jenže ta to těžce přepískla s plastikama. Vypadá šíleně.“ Róza sebou netrpělivě šije a čeká na svůj prostor.

„Už mlčím, pokračuj. Co si tedy přeje?“

„Hele, protože obětuje pro jeho dítě postavu a zažije tu šílenou porodní bolest, chce diamanty v barvě pohlaví dítěte. Pak Lamborghini, aby byla cool matka, nové sídlo, samozřejmě větší, aby tam byl dostatečný prostor, a obden masáže.“

Jana se na Rózu zadívá a mimoděk zvedne obočí. „Rózo… nejsi náhodou taky těhotná?“

Róza pokrčí rameny: „Jsem, no, a co jako?“

Jana se ušklíbne: „Tak vidíš! Taky si můžeš říct o diamanty a Lambo. Nebo snad pro Patrika královnou nejsi?“

Róza si odfrkne: „Patrik je instalatér…“ Výraz jejího obličeje mluví za vše.

„Ty jsi vážně těhotná?“ zaraženě na ni koukám a Róza jen mávne rukou. Jak to, že mi to nikdo neřekl?

Stella se náramně baví a listuje v seznamu influencerky. „Rózo, ale tohle by ti Patrik zvládl splnit, ne? Jedno z jejích dalších přání je chodit pravidelně do kadeřnictví a kosmetického salónu, a aby nemusela nic platit, rovnou by je chtěla vlastnit.“

„Super, zahodím doktorát, pořídím si kadeřnické nůžky a začnu makat na vlastním salónu,“ odpoví Róza ironicky.

Lenka zvedá skleničku a připíjí si s Rózou na její geniální nápad, ale přitom mě celou dobu sleduje. Cítím její pohled, ostrý jako skalpel. Tápu ve svých vzpomínkách, ale nevybavím si jedinou situaci, ve které bych ji naštvala, neprávem osočila nebo si na ni vylila vztek. Tedy kromě Radka. Její platonická láska chtěla mě. Možná jsem pro ni ta, co jí zhatila perspektivní vztah. Primitivní náplast na její bolístku, která ji bude iritovat do konce života. A teď? Propichuje mě pohledem a vím jistě, že se chystá vyslovit jízlivou poznámku.

„Anno, jakou specializaci sis vlastně vybrala?“

Kam tím sakra míří? „Pediatrii, proč se ptáš?“ odpovídám hlasitě a snažím se zakrýt rozmrzelost.

Lenka vzdychá a s hraným zájmem nakloní hlavu: „Jen mě to tak napadlo. Vzpomněla jsem si na ten film Hysteria a říkala jsem si, jak by ti slušelo být gynekoložkou. Ženy máš ráda, viď?“

Její otázku jsem nepochopila. Chladná, s jemným nádechem provokace. Proč tohle dělá? Klid, Aničko. Dýchej. Nepřistupuj na její hru.

„Myslíš film Vrtěti ženou?“ zareaguji s klidným tónem.

Lenka se usměje tak, jak to umí jen ona – pomalu, jízlivě. „Ano, v originále Hysteria.“

Tak fajn. Poučování máme za sebou. Rýpnutí taky. Co bude dál?

„Gynekologii si vybrala Marie. A pokud narážíš na ten film, díkybohu žijeme v době, kdy podobné praktiky už nejsou třeba. Když si ale představím tu metodu, tehdejší dobu a upjatost žen, muselo to být vlastně… fascinující. Být tím mužem, co si vrtěním přivodil syndrom karpálního tunelu… No, dneska máš snadno dostupné přístroje, co tuhle práci zastanou. Jenže – už si je musíš držet sama, viď?“

Jana se pousmála, ale Stella zvedla obočí. „No tak, holky…,“ pronese smířlivě, ale není pochyb, že ji tenhle rozhovor baví.

Tušila jsem, že si o sebe trochu naostříme zoubky, ale kdyby mezi námi zničehonic vysvitlo slunce, asi bych se po těch letech nedokázala jen tak přehoupnout na mód I love you forever.

Stella se zavrtěla na gauči a rozhodla se odlehčit nastalou situaci vyprávěním svého životního příběhu: „Musím uznat, že mě bavíte, a věřte mi nebo ne, ale i já bývala mladá, rozverná, dobývala svět a oplývala krásou.“

„Vždyť jí stále oplýváš. Podívej se na svou postavu. Ani jedna z nás, co tu sedíme, takovou nemáme,“ povzdychne si Róza.

Stella se zasměje, ale v jejím smíchu je i záblesk hořkosti. „Nebývala jsem hubená. Když ode mě odešel Jelen, měla jsem co dělat, abych uživila sebe i syna. Z platu bankovní úřednice to moc nešlo, takže jsem si brala takzvaně od huby.“

Jana se zatvářila rozpačitě. „Ale vždyť teď děláš bankovní poradkyni, ne? To mi chceš říct, že tam pořád jsi, i když to moc nesype?“

Stella rozpačitě pokrčí rameny. „Dnes už je to trochu jiné…“

Róza se konečně odváží položit otázku, která všem visí na rtech: „Promiň, že se ptám, ale kolik tam bereš?“

„Osmnáct tisíc, plus mínus,“ odpoví Róza.

V místnosti zavládne ticho. V hlavě rychle počítáme. Nájem, jídlo, výdaje na syna… nedává to smysl.

Jako první se vzpamatuje Róza: „A platí ti Jelen alimenty? Já se ti nějak nedokážu dopočítat, z čeho žiješ.“

Její otázka Stellu pobaví: „Platí. Pokryje to skoro všechny náklady na syna, a ten ještě navíc chodí na brigády, takže mi už pár let pomáhá.“

Její tón je klidný, možná až moc. Není v něm žádná hořkost, žádné výčitky. Možná si už zvykla, že jí život hází klacky pod nohy.

„Pomáhá ti rodina? Máš ještě rodiče? A sourozence?“ ptá se dál Róza.

„Mám mamku a bráchu. Táta emigroval na Klondike. Skoro si ho nepamatuju, ale s jistotou vím, že byl mišuge. Věřil, že tam najde zlatou žílu. A myslím tím, Rózo, skutečné zlato.“

Róza nakrčí čelo: „Kde je proboha Klondike?“

Stella se rozesměje, až tím nakazí i nás ostatní.

„Odletěl do Kanady, a přestože se zlatá horečka odehrála na konci devatenáctého stolení, můj otec tvrdil, že tam zlato pořád je. Nevím, jak hluboko do historie zabloudil, protože to zlato se našlo na Aljašce.“ Na její tváři se neobjeví ani stopa smutku. Jako by jí ten příběh už dávno přestal bolet. „Jednou mě zval, abych za ním přiletěla. Odmítla jsem, a místo mě tam zlanařil bráchu. Nakecal mu, že mu pomůže najít práci a vydělat si slušné peníze. A víte, jak to dopadlo? Práci si musel najít sám. Táta ho sice nechal bydlet u sebe, ale chtěl po něm nájem. I jídlo si kupoval sám, aby měli co jíst. Po půl roce už makal i ve druhé práci, ale stejně nic nenašetřil. Táta celé dny seděl doma, běhal po baráku nahý a na hlavě nosil helmu z alobalu. Tvrdil, že k nám brzo přiletí, a přitom ukazoval prstem na oblohu.“

Jana vyvalí oči: „Ježíši… taková šílenost, a ty se u toho pořád usmíváš.“

Stella pokrčí rameny: „Mám snad brečet?“

Najednou se zarazí. Očima rychle přeskakuje z Jany na mě a v jejím pohledu je patrné nadšení: „Ty bláho, Jani, já jsem ti zapomněla něco říct! Představ si, že mi nedávno přišel úřední dopis z Kanady. Hodila jsem ho do překladače a jediné, co jsem z toho pochopila, bylo, že je zavřený v nějakém ústavu pro labilní lidi. A chtějí, abych je kontaktovala,“ nadechla se a kroutí přitom hlavou. „Víš jak, tohle vážně neudělám.“

V tu chvíli se ve mně něco pohne. Napřímím se a skočím jí do řeči: „Počkej, Stello… jak neuděláš?“

Stella přimhouří oči: „Proč bych to měla dělat?“ Její tón je nervóznější a podráždění jí jemně vibruje v hlase. „Po tom všem tam mám letět a starat se o něj? To víš že jo, na to zapomeň.“

Jenže já se nenechám odbít: „Sakra, Stello. Ten ústav tě kontaktoval. Víš, co to znamená? Nejsou charita. Pokud tam je, někdo to platí. A jestli chtějí, abys jim zavolala, možná by ses měla zamyslet proč.“

Stella ztuhne. Na malý okamžik jí v očích probleskne pochybnost, ale hned ji zažene a rozesměje se. Tím smíchem se zřejmě chrání. „Blázen je spíš můj otec,“ prohlásí nakonec a rozhodí rukama.

Jana do ní šťouchne loktem: „To je karma, Stello!“

Kývu souhlasně hlavou: „Vsadím se, že měl úspory. Jednoho krásného dne tam odletíš a vrátíš se jako bohatá dědička. Holky, já to úplně vidím! Až se na Instáči objeví fotka Stelly v kovbojském klobouku a s úsměvem od ucha k uchu, bude jackpot doma!“

Jana se málem utopí ve svém drinku. Otírá si kapky, které jí stékají po bradě, a šibalsky se na mě zazubí. „Zajímavý, jakou máš najednou bujnou fantazii,“ pobaveně zamrká a obrátí se zpět ke Stelle. „A ty pak nakráčíš do banky, elegantně vyšvihneš nohu v kovbojské botě na stůl a prohlásíš: Za tu almužnu si tady makejte sami. Končím! Adiós!“

Róza se chytá za břicho: „Počkej… a kolik ti pak bude nadbíhat mužů? Nebudeš je stíhat odhánět a tvá pavučinka osamění se rozplyne do nenávratna.“

Stella si dává ruce v bok: „To, že jsem sama, neznamená, že nemůžu mít milence.“

Róza se k ní nakloní blíž: „A máš?“ V očích jí jiskří napjaté očekávání, jako by šlo o rozuzlení detektivky.

Stella se zavrtí a její tváře jemně zrůžoví: „No… nemám. Teda… jeden kamarád by tu byl. Ten elektrickej.“

V místnosti se rozhostí vteřina ticha, než ho prořízne salva smíchu.

Lenka čeká, až se uklidníme, a pak promluví: „Když už jsme, děvčata, u té masturbace, tak…“

Více už nestihne dodat, protože se místností rozlehne další výbuch smíchu. Ať už je Lenka jakákoliv, její masturbační historky známe všechny – vždycky stály za to.

Jana ji na chvíli přeruší a pokyne k nalití dalšího kola panáků. „Děvčata, na tohle se musíme napít.“

Všechny kromě Rózy svorně zvedáme sklenky a přiťukáváme si na dnešní večer. Jak se říká – do druhé nožky.

Lenka do sebe kopne panáka a tajemně se pousměje: „Říká vám něco video Hysterical Literature?“

Podíváme se na sebe a v očích každé z nás se zrcadlí otazníky. Lenka se samolibě usměje, významně pozvedne obočí a vychutnává si naši zvědavost: „Ne? Ani jedné z vás? Tak mě pozorně poslouchejte. Narazila jsem na něj na YouTube. Je to takový experimentální dokument o ženách. Video začíná záběrem na ženu, která sedí za stolem a nahlas předčítá pasáž ze své oblíbené knihy. Kamera zabírá jen ji a stůl v prázdné, potemnělé místnosti. Každá z žen, které se tam postupně objeví, je upravená, sympatická a s příjemným přednesem. Ale po určité chvíli na nich začnete pozorovat proměnu. Každá to prožívá jinak – některé se začínají ošívat, koktat, zhluboka dýchat, nebo náhle přerušují čtení. Často se u toho smějí a vypadají trochu nervózně.“

Lenka se odmlčí a zkoumá naše výrazy.

„Ty to teda napínáš. A jaká je pointa?“ ptá se Róza.

„Co ji přerušuješ? Mlč a poslouchej,“ napomene ji Jana.

Lenčina dramatická pauza nás ještě víc rozehřívá. Dokonce i Stella, která obvykle oplývá klidem, se nedočkavě zavrtí na gauči. Nahmatává na stole chlebíček, vloží ho do úst a rukou nám dává najevo, ať už jsme laskavě zticha. S plnou pusou ještě dodá: „Holky, nestačím se divit!“ Odmlčí se, aby polkla sousto: „Myslela jsem si, že jsem ve svém životě zažila všechno možné, ale na vaši generaci zkrátka nemám. Tak prosím, pokračuj. A nenech se už rušit!“

Lenka se potutelně usměje. Odcupitá do kuchyně, míchá si další drink, pomalu ochutnává svůj nový výtvor a ještě pomaleji se vrací k nám.

„Kde že jsem to skončila?“ zeptá se nevinně.

Na její hlavu okamžitě přistane polštář. „Jau…“ A vzápětí další.

„Tak fajn, pokračuju!“ zasměje se a zhluboka se nadechne. „U první ženy jsem měla stejnou reakci jako kolegyně v práci, které jsem to hned druhý den pouštěla. Trvalo jí dost dlouho, než pochopila, co se tam vlastně děje. Nebo spíš, než jí to došlo. Nejdřív jen sleduješ ženu, jak předčítá. Nic zvláštního. Ale pak si začneš všímat, že něco nehraje. Nervózně se ošívá, koktá, dýchá jinak, vypadá rozrušeně, a pak pochopíš, co se děje pod stolem. V ten moment to chceš taky.“

„Co chceš?!?“ vykřikne Róza s očima dokořán.

Lenka ji přejede pohledem, který by se dal přirovnat k pohledu filmového padoucha před finálním odhalením plánu: „V tu chvíli chceš tu knížku číst místo ní.“

Róza se třese nedočkavostí: „A co se jí přitom děje??“

Lenka si vychutná vítězné ticho, které se rozhostí v místnosti, a pak s důrazem pronese: „Při čtení je pod stolem muž a stimuluje ji vibrátorem.“

Všechny ztuhneme.

Ticho, v němž se přelévají pouze naše myšlenky.

Každá si představujeme tu situaci. Sedět v polotmavé místnosti, vnímat pohledy cizích lidí, světla reflektorů, jemný hukot kamery. A přitom předčítat svou oblíbenou knihu.

V té samé chvíli nechat své tělo ovládat slastí.

Rozkoš a stud. Zvláštní hra emocí.

Róza se bezděčně sesune z křesla na zem. Dřepí v tureckém sedu před konferenčním stolkem a mechanicky do sebe láduje jednohubky. Dožvýká pátou, hlasitě polkne a bez zaváhání si bere další. „Ty, Jani, nemáš tu čistě náhodou jeden vibrující strojek?“ Ani na vteřinu neuhýbá pohledem od Lenky.

Jana na ni vykulí oči: „Jako že by ses posadila k našemu jídelnímu stolu a já tě tam pod ním stimulovala? Na to zapomeň!“

Stella drží v ruce nedojedený chlebíček, nepřítomně hledí před sebe a její načervenalé tváře prozrazují, že si v hlavě přehrává úplně jiný scénář: „Tohle za našeho mládí nebývalo… Je to vůbec morální?“

Jana souhlasně přikývne: „Není, Stello. Připadá mi to úplně přes čáru.“

Róza se začne dusit směsí několika jednohubek, kterými chtěla uhasit své choutky. Zápasí s posledním soustem, prstem ukazuje na prázdnou sklenici před sebou, do níž jí dolévám čistou vodu. Je zachráněna. S pokornou odevzdaností si vychutnává blahodárné účinky pramenité vody a v očích se jí lesknou slzy: „Bože, málem jsem tu zhebla. Jak jako nemorální? Bůh ví, co se odehrává za dveřmi vaší ložnice, Jani.“

Jana se zamračí: „Co by se tam odehrávalo. Normální sex. Takový, jaký má být.“

Róza si odfrkne: „A jaký to podle tebe je? Na to jsou nějaké tabulky, či co?“

Jana si s pohoršeným výrazem založí ruce na prsou: „Tak si přečti bibli!“

Róza se zarazí: „Aha, tam jako najdu pravidla normálního sexu?“ Rozhlédne se kolem sebe a hledá oporu ve svém oponování. „Všechny najednou mlčíte, to je taky výborný. Víte, co mi to připomíná? Středověk! Tehdy církev přesně takhle přesvědčovala lidi, co je správné a co špatné. Fakt dobrý, Jani.“

„Já tě nechápu, Rózo. Co je špatného na tom, že nesouhlasím s tímhle… no, jak to říct… s tímhle exhibicionismem?“ Jana si přitáhne polštář a s obrannou pózou ho objímá.

„Tohle není exhibi… tamto! Je to přirozený projev člověka. Někomu se líbí klasika, jakože chlap je nahoře a leklá ryba pod ním. A někdo se chce ponořit do všech těch neprozkoumaných zákoutí svých tužeb a vášní.“ Rózin hlas je plný přesvědčení.

Koukám na ni, zaskočená jejím náhlým sebevědomím. Kde je ta nenápadná Róza, co se většinou neprojevuje? Tichá voda břehy mele, napadne mě. Lenka, která si mezitím připravuje další drink, nás všechny ignoruje.

„Rózo,“ oslovím ji tiše, „Stella by k tomu taky ráda něco řekla.“

„Tos nemusela, Anno.“ Stella si odkašle a pousměje se: „Já už vlastně ani nevím, co jsem chtěla říct… Jo! Leni, neukázala bys nám to video?“

„Jasně, dejte mi chvilku, než ho najdu.“

Jana se na Stellu pohoršeně podívá. Ta jen pokrčí rameny a hledá záchranu u mě: „Promiň, radši budu mlčet.“

„Mám ho!“ vykřikne vítězoslavně Lenka.

V místnosti zavládne desetiminutové ticho, které je následně přerušené ohromeným výkřikem Rózy: „Ty krááááso…“

Žena na videu vypadá skvostně, přirozeně a její tělo spontánně reaguje na rozkoš. Je to ohromující.

„A ty se jako nevyjádříš?“ Lenčina uštěpačná poznámka míří přímo ke mně. V jejích očích sálá nenávist, jakou jsem z nich ještě nikdy před tím necítila.

„Vo co ti sakra jde?! Celý roky, co řešíme tyhle ženský debaty, čekáš na to, kdy se ozvu já, abys do mě mohla okamžitě jít. Co jsem ti udělala, že mi nedáš pokoj?“

„Á, ozvala se paní dokonalá!“ Lenčin hlas srší ironií, ale Stella ji takticky přeruší.

„Holky, nevím jak vy, ale já se potřebuji zchladit.“

„Výbornej nápad, Stello! Kdo se jde koupat s námi?“ zvolám.

Následují mě všechny, jen Lenka se za námi šourá pomalým krokem. Odhazuji oblečení, které za mnou zůstává ležet v trávě, a cítím, jak mě noční vzduch hladí po kůži. Noční obloha je posetá stovkami hvězd a letní vánek si lehce pohrává s listím v korunách stromů, dotvářející dokonalou scénu pro divoženky, které se při měsíčním svitu vrhají nahé do vody.

„Měsíčku na nebi hlubokém, světlo tvé daleko vidím…,“ zpívám s nadšením.

„Ty si nevezmeš plavky?“ slyším Stellin zděšený hlas.

„A na co?“ Rozebíhám se po lávce a ve vteřině se nořím do chladivé náruče vody. Netrvá dlouho a následuje mě i Róza s Janou a Stellou.

Jediná Lenka stojí na břehu, vyhrnuje si nohavice a jednou nohou váhavě našlapuje do vody.

„Zkoušíš, jestli je teplá? Je božská, Leni, tak už skoč za námi!“ volá na ni Jana.

„Raději ne,“ zamumlá. Její pohled je nepřítomný, jako by byla myšlenkami jinde. Možná v sobě nese tajemství, které ji tíží víc, než si dokážeme představit.

Malinko se nám zakulatila, což ji podle mého názoru prospělo. Její kdysi ostré rysy jen podtrhovaly její chladnou povahu. Nikdy mě k sobě nepustila. Nevyznám se v ní.

Přes pole se náhle rozeběhlo několik srnek. Naše dívčí duše zjihnou a s úžasem sledujeme jejich ladné pohyby.

„Hele, Stello, támhle máš Jelena,“ zasměje se Róza. Její smích se však změnil v překvapené vydechnutí, když za srnkami zahlédne siluety postav.

„Pánové, tady ani nemusíme demonstrovat za svobodu koz.“

Všechen můj alkohol v krvi zmizí v jediném okamžiku. Jsem střízlivá jako nikdy. Z temnoty noci se vynoří několik mužských siluet, sbírajících naše svršky ze země, a královsky se u toho baví. Róza se mění v mořskou pannu, Stella v leklého kapra a má maličkost přišla o veškeré emoce.

Matěj.

Jana se potutelně usmívá: „Překvapení…“

Ano, má pravdu. Já tedy překvapená jsem. V hlavě mám zmatek a jen dodám: „Myslela jsem, že jím byla Stella.“

Dívám se na Matěje, jak si obléká mou podprsenku. Petr se mu ji pokouší zapnout na zádech, zatímco Radek, napodobující naši nahotu, předvádí výjev jak z dávného pravěku. Člověk si může stokrát říct – nedívej se tím směrem, ale přesto to udělá. Pohled na jeho zarostlé ohanbí mě naplní touhou přestat vidět. V celkovém dojmu sice působí velmi mužně, ale to malé scvrklé cosi v kontrastu s jeho počínajícím bříškem mi celistvost pána tvorstva těžce naruší.

Lenka se náhle otočí k odchodu. Udělá sotva dva kroky, když si to rozmyslí a vrací se zpátky. Její pohled je ledový a zabodne ho přímo do Matěje.

„Neměl bys být radši doma se svou ženou?“

Matěj se jen ušklíbne: „Nerozčiluj se, Leni… Mysli na to malý.“

Ticho.

Hladina rybníka se ve větru sotva chvěje. Mé zorničky se rozšíří do nelidských rozměrů a Róza prudce otočí hlavu: „Ty seš těhotná?“

Mé srdce se zastavilo. Ona je těhotná?

Lenka mlčí.

Matěj konečně promluví: „Ano, naše kostnatá Lenička je těhule. A ještě má tu drzost vyčítat mi můj úprk od paní Kolumbové, když sama rozvrátila jednu rodinu, viď?“

Ne, to přece není možný. Cítím, jak se mi hrdlo svírá a oči plní slzami.

Nádech.

Výdech.

Nechci slyšet její odpověď. Nechci znát pravdu. Kdo, kdy a proč? Nechci vědět, kdo je otcem.

Lenka tam stojí jako elektrické vedení zasažené bleskem. Její vztek visí ve vzduchu jako těžká bouřková mračna. Dívá se na Matěje, ale pak její oči ztmavnou a přesune svůj pohled ke mně. Jsme jako figurky na šachovnici. Čekáme, kdo nás posune dál.

„Aspoň na vlastní kůži zažiješ to, jaký to je…,“ pronese s ledovým klidem.

„Jaké je co, Lenko?“ ptám se opatrně.

„Když ti někdo vezme pocit jistoty,“ procedí skrz zuby.

„S kým jsi těhotná?!“ zoufale vykřiknu.

Vesmír se zastavil. Hvězdy přestaly zářit a měsíc zakryla černá opona lidské nenávisti. Nepotřebuji její odpověď, protože ji znám.

„Jak jsi mohla…“

Z očí mi stékají slzy.

Nezáleží mi na tom, že mě ostatní sledují. Nahá vycházím z vody a zamířím přímo k Matějovi: „Odvezeš mě domů?“

Matěj na mě pohlédne. V jeho očích je zřetelná bolest. „Anno, nechceš si to nechat vysvětlit?“

„Nechci, Matěji. Došlo mi, že svedla mého strýce. A na to není žádné vysvětlení. Natož odpuštění.“

A pak to přijde. Lenka vybuchne.

„Jasně! Matěj tě zase zachrání, že?! Chudinka Anna, která to měla v životě těžký! Všichni ji litujte! Ale víte, kdo je doopravdy Anna?“ Prudce švihne rukou do vzduchu, jako by chtěla někoho uhodit. Možná mě, možná celej tenhle zasranej svět. Její oči jsou rozšířené vztekem. „Ty… ty jsi prokletím naší rodiny! Jsi zlo! Ty!“ vykřikne a ukáže na mě prstem, jako bych byla morová rána.

Nechápu. Mísí se ve mně překvapení, bolest, vztek, zklamání – až nakonec rezignuji na všechny pocity. Lenčina nenávist je cítit v každé její větě, ale pokud mi neřekne, odkud pramení, má snaha pochopit ji bude tak jako tak zbytečná. Nejsem si vědomá ničeho, čím bych jí kdy ublížila, natož její rodině. O co jí sakra jde?!

„Lenko, co to…,“ začnu, ale její křik mě přeruší.

„Celý život všechno jen bereš! Vůbec netušíš, co jsi způsobila! Ty a ta tvoje svatá rodina!“ zakřičí a její hlas se třese nenávistí. Její dech se zrychluje, ruce má zaťaté v pěst a prsty se jí zařezávají do dlaní.

„Nechápu, o čem mluvíš,“ zašeptám, ale cítím, že mé tělo se dává do pohybu. Couvám. Lenka je blízko, možná až nebezpečně blízko.

„Samozřejmě, že nechápeš! Ty nikdy nic nechápeš! Jsi rozmazlená holčička, kolem které jen tiše našlapovali, zatímco jiní…“ Její hlas se zlomí v hysterickém smíchu. Je to děsivé. Ona zešílela!

„Mlč, Lenko.“ Matějův hlas je ostrý jako čepel.

„Nebo co?“ vyštěkne zpátky.

„Jsi ubohá,“ zasyčí Matěj směrem k ní a pak se otočí ke mně: „Anno, promiň. To jsem vážně nechtěl.“

Lenka udělá krok ke mně. Oči jí planou hněvem a ztrácí nad sebou kontrolu. Možná si ani neuvědomuje, že mi hrozí pěstí.

Někdo ji chytí zezadu – Matěj? Petr? Nevím. Vidím jen její rozzuřený obličej a její křik mi řeže do uší jako siréna.

„Kdybys neexistovala, všechno by bylo jinak! Všechno by bylo jinak!“ Petr ji táhne do srubu a Lenka se mu snaží vysmeknout. Marně. Z té šílené situace přestávám snad i dýchat.

Cítím, jak mi Jana přehazuje přes ramena župan. Její dotek je ochranitelský, zatímco Matějův hlas se nese nocí jako uklidňující melodie, se kterou se pokouší zklidnit rozvířenou hladinu rybníka – našich emocí: „Měsíčku, postůj chvíli, pověz mi, pověz, kde je můj milý…“

„Bylo by lepší, kdybys nezpíval. Vyplašíš nám kapry,“ zkusí to Jana, aby odlehčila atmosféru.

Matěj se usměje, ale je to smutný úsměv. „No dovol, Jani. Jako dítě jsem chodil do sboru Bambini di Praga.“

Nevnímám je.

„Tak odvezeš mě, nebo ne?“

„Teď jsem přijel, Anno, a abych byl upřímný… z tohohle nahatého ráje se mi vážně moc nechce.“ Snaží se o vtip, ale já se nesměju.

„Já s ní pod jednou střechou nebudu!“

Matěj chvíli mlčí a usilovně přitom přemýšlí. „Co takhle spát ve stanu? Vozím ho v autě.“

Váhám. V hlavě se mi odehrává tichý boj, ale nakonec přikývnu. Je už vážně pozdě: „To by šlo.“

Společnost se raději stáhne do srubu a Jana mi přináší dvě deky.

„Anno, věř mi… Kdybych to věděla, nikdy bych ji sem nepozvala.“ Její hlas je tichý a plný lítosti. Pak se otočí na Matěje: „Jak víš, s kým to dítě čeká?“

„Nedávno jsem potkal Julii. Nevěděl jsem, že se rozvedla. Povídali jsme si. A když mi popisovala tu, se kterou ji manžel podvedl, začal jsem tušit. Nakonec vyslovila její jméno… došlo mi to.“

Když to dořekne, podívá se mi do očí: „Aničko, vážně mi to promiň. Chtěl jsem ti to říct zítra. V klidu.“

Mlčím. Nechci mluvit. Nechci nic slyšet. Jana mě pohladí po zádech a zmizí ve srubu. Matěj zatlouká kolíky stanu a každý úder do země zní, jako by se snažil postavit něco víc než jen přístřeší na jednu noc.

Nad hladinu rybníka vyskočí kapr a voda se lehce zavlní.

„Mohu s tebou spát?“

Jeho otázka mě zaskočí. Pohlédnu na něj. Oči má upřímné, ne žádostivé.

„To nejde, Matěji,“ odpovím přísně.

„Neboj se, budu čestný, přísahám. Jen se přitulím,“ šeptne a něžně vezme mou tvář do dlaní. Jeho dotek mě znejistí. Ne tím, že bych se ho bála – ale tím, co ve mně vyvolává. Přitáhne mě blíž a lehce mě políbí. Nejistě, opatrně.

„Jsi tak krásná… krásná… krásná… a tak smutná. Prosím!“ V očích má smutek. Ne touhu. „Chci tě držet v náručí a ujistit se, že jsi v pořádku.“

„Fajn, ale nechci se o tom bavit,“ ustoupím a odvrátím pohled.

Matěj mlčí. Možná čekal, že mu řeknu víc. Možná chtěl slyšet jinou odpověď.

„Třeba to má nějaké rozumné vysvětlení,“ zkouší to znovu.

„Nemá! Naštěstí je teta šťastná, a to mi stačí. Tečka, Matěji.“

Ulehne vedle mě. Tiše se ke mně přitiskne, opatrně, jako by se bál, že mě jeho dotek rozbije na kousky. Zkontroluje, zda jsem přikrytá, a vtiskne mi polibek do vlasů.

Zavřu oči, ale spánek nepřichází. Cítím každý jeho pohyb. Pokaždé, když se zavrtím, jeho ruka mě konejší a hladí mě po tváři.

Proč se neozval? Tři měsíce. Čekala jsem na zprávu. Cokoliv.

Nebo jsem se mu měla ozvat já?

Slíbila jsem mu vysvětlení, odpustek. A taky jsem…

Přesouvá svou ruku pod mé tričko. Ne žádostivě, ale hřejivě, konejšivě. Jako by mi tím dotykem říkal, že všechno bude v pořádku.

„Ráno tě odvezu,“ šeptne. „Teď zkus spát.“

„Nemusíš, dívala jsem se a v osm mi jede vlak,“ odpovím tiše.

„Dobře, tak tě odvezu na nádraží. Brou s kobrou… a děkuji ti,“ dodá a přitiskne mě k sobě pevněji.

Snažím se usnout. Napůl bdím, napůl sním. Vnímám každý jeho polibek ve vlasech. Každé jemné pohlazení, kterým mě uklidňuje. Každou pečlivou kontrolu, zda jsem přikrytá.

Proč to dělá? Kvůli mně? Nebo kvůli sobě?

Otáčím se k němu a naše nohy se proplétají. Položím tvář na jeho hruď.

Jeho pevné objetí mi dává pocit bezpečí, jaký jsem už dlouho nezažila.

A na chvíli… na kratičký okamžik se mi podaří usnout.

Venku už pomalu svítá. Potichu se vykradu ze stanu a protáhnu si ztuhlá záda. Svět kolem nás se probouzí. Nad rybníkem se vznáší lehký opar, první paprsky slunce se prodírají mezi stromy a štěbetání ptáků mi zní jako ta nejkrásnější melodie.

Zhluboka se nadechnu.

Tahle chvíle mi připomíná, jak je život nádherný. Jak nám po kouscích servíruje smysl své existence, a přitom se nám zlomyslně směje.

Zvedám hlavu k nebi a usmívám se.

„Dobrá, beru tuhle tvou hru. Jen doufám, že časem pochopím tvá pravidla,“ šeptám mraku plujícímu po obloze. Šklebím se na něj a vyplazuji jazyk. Tohle ráno je jedinečné.

Podívám se na Matěje a v duchu mu děkuji. To objetí jsem potřebovala stejně jako ty.

* * *

Dnešní ráno jsem si představovala jinak.

Anna spala ve stanu a zmizela ještě před rozedněním. Jak ji znám, kdyby Lenka nebyla těhotná, spala by venku místo ní. Na zápraží domu, jako zatoulaný čokl.

Jsou chvíle, kdy se má nestrannost dostává do těžké zkoušky. Teď ji hledám marně.

„Dobré ráno, Jani.“

No podívejme, možná má v sobě přece jen ještě špetku soudnosti. Vypadá jako spráskaný pes – a právem.

„Já… já…. Víš, Jani, nevím, co k tomu říct.“

„Tak radši nic neříkej,“ odpovím naštvaně.

„Asi bych měla odjet,“ dodá sklesle.

„Ráda bych ti řekla zůstaň, ale po tom, co jsi udělala Anně – a vlastně i její tetě – vážně nenacházím důvod, proč bych měla.“

„Jestli mi to alespoň trochu pomůže… na začátku našeho vztahu jsem nevěděla, že to je Annin strýc.“

„A když ses to dozvěděla? Co tě pak vedlo k tomu, abys s ním zůstala? A ještě navíc otěhotněla?“

Lenka sklopí pohled a zarytě mlčí.

„To se těžko vysvětluje,“ hlesne nakonec.

„Jak těžko?“ vyprsknu. „Vůbec tě nechápu. Tu tvou nenávist vůči Anně. Na rozdíl od ní jsi vyrůstala v úplné rodině. Fajn, tvůj táta je nevlastní, ale vždycky tě miloval. A to, že si ho tvoje máma našla, jí zachránilo život,“ kousám se do jazyka, abych se uklidnila. „Nežila jsem s vámi, ale co jsem slyšela o tvém biologickém otci… bylo to to nejlepší, co mohla tvoje máma udělat.“

Lenka pootevře ústa, nadechne se – a zase zaváhá.

„Ale ona…,“ začne, ale větu nedokončí.

Jak typické. Místo aby obhájila své činy, mlčí. Rozmazlený spratek, který jen ubližuje druhým.

„Já o tom nesmím mluvit, Jani.“

„Jak nesmíš?“

Tentokrát se odmlčím já. Najednou nenacházím vhodná slova. A kdybych mohla, jednu bych jí snad vlepila.

„Řeknu ti to takhle. Myslela jsem, že jsme dospělé a dokážeme se podle toho chovat. Zjevně jsem se spletla. Bude nejlepší, když opravdu odjedeš a necháš nám čas, abychom to nějak vstřebaly.“

„Jasně, půjdu si sbalit.“ Špitne ta slova a ani se na mě podívá.

Odchází. Nesleduji ji. Místo toho se zadívám z okna – ve chvíli, kdy na příjezdové cestě zastaví Matějovo auto. Vystoupí a zasněně kráčí ke dveřím. Vypadá ztraceně. Jako by mu někdo podtrhl nohy a on se pořád snažil udržet rovnováhu.

Co se mu honí hlavou? Anna? Celá tahle situace? Nebo už jen hledá způsob, jak to všechno nechat za sebou?

Vždycky jsem ho respektovala, jeho povahu, ale dnes… Dnes v něm vidím někoho, kdo netuší, co dál.

A Anna? Ta se vždycky postaví na nohy. Vždycky se s tím nějak popere. Ale za jakou cenu?

Kolik toho ještě zvládne?

Matěj vejde dovnitř, a ještě než mě stihne pozdravit, spustím na něj.

„Jdeš mi akorát do rány. Ty už by sis to taky měl srovnat v hlavě. Pokud si myslíš, že jsem o vašich tajných schůzkách nevěděla, tak se šeredně mýlíš. Moc dobře si pamatuju, jak jste se na sebe zamilovaně dívali. Jak ses sesypal, když Anna zmizela a odmítala naši pomoc. Každý se se svým životem pere po svém a ona to mezi vámi vyřešila, jak nejlépe mohla. Možná bys tu kvůli ní zůstal. Ale měl jsi svůj sen. A ten sis nakonec díky jejímu rozhodnutí i splnil. Jen asi nepočítala s tím, že se tam oženíš. Mezi tebou a Annou to pořád jiskří. A vzhledem k tomu, že i ty budeš brzy otcem, měl by sis s Annou jednou provždy vyjasnit, co mezi vámi je. A varuju tě, jestli se kvůli tobě bude trápit!“

Matěj couvne, jako by čekal, že ho každou chvíli praštím.

„No páni… teda, dobré ráno, Jani,“ koktá. „Tohle jsem vážně nečekal. Ani jsem tě nikdy neviděl v takové ráži.“

„Mám tě proplesknout, aby ses vzpamatoval? Lence jsem ji dát nemohla, takže bych si s gustem smlsla na tobě…“

„To koukám,“ začne se smát a nervózně si projede rukou vlasy. „Kurva, Jani. Jasně, že máš pravdu. Ale ten můj vocas tam dole mi hatí plány a sere na nějakou etiketu.“

„No neke, vrátila se ti stará mluva,“ uchechtnu se a atmosféra trochu povolí. Napětí mezi námi se rozplývá a do našich tváří se vrací normální barva.

„Hele, nechci ti radit, ani tě moralizovat. Ale slyšela jsem od kluků, jak hezky mluvíš o své ženě. Jak s ní plánuješ budoucnost. Takže si opravdu myslím, že byste si to měli s Annou jednou provždy vyjasnit. Ona bude moct jít dál a tobě se konečně uleví. Vám oběma.“

Matěj se nadechne a pohled mu trochu ztěžkne.

„Máš pravdu. Slibuju, že to vyřeším. Chci to vyřešit!“

* * *

Cesta vlakem byla nekonečná. Při každém kodrcnutí kolejí jsem měla pocit, že se mi myšlenky rozbíhají na všechny strany a nejsem schopná je poskládat dohromady. Dívám se na sendvič ležící na provizorním stolku u okna, který jsem si koupila na cestu, ale nemám na něj chuť. Rozbaluji ho až ve chvíli, kdy s úlevou vystupuji z vlaku, ale hned po pár krocích nechtěně zakopávám o rozcapenou nohu opilého bezdomovce.

„Slečinko, čumte na cestu. Málem jste mi zlomila nohu,“ zamručí dotčeně muž rozvalený na chodníku vedle svého parťáka.

„Se tu nemáte válet po zemi,“ odseknu, zatímco sbírám ze země sendvič, který mi vypadl z ruky. Otráveně ho házím do koše. Jenže v tu chvíli se parťák bezdomovce bleskově vymrští, vrhne se ke koši a za doprovodu salvy sprostých slov ho tam začne lovit: „Jste normální kráva…,“ procedí mezi zuby, zatímco vítězně třímá můj nedojedený oběd.

Z jejich zápachu se mi dělají mžitky před očima. Na podobné výjevy jsem sice zvyklá, ale jejich drzost mě stále dokáže překvapit. Teprve teď si všímám, že bezdomovcovým parťákem není muž, ale ušmudlaná žena. Její odér je stejně omračující.

„A nějaké to bolestné by nebylo?“ přisadí si s vychytralým úšklebkem.

Na moment se zarazím. Nejen kvůli jejím slovům, ale hlavně kvůli pohledu, který na mě vrhne. Ten pohled… není jen drzý. Je v něm cosi známého. Něco, co mě zneklidní víc než její zápach.

Neodpovím jí. Jen se rychle otočím a zmizím pryč.

Na trolejbusové zastávce horečně vyťukávám zprávu pro Máří. Potřebuju ji. Potřebuju její objetí, její hlas, který všechno rozčísne, její klid, který do mě natlačí, ať chci nebo ne. Jenže co když naruším jejich idylku? Co když právě teď skotačí s Jiříkem?

Telefon cinkne. Marie mi posílá emoji bušícího srdce.

Povzdechnu si. Jo, možná jí tohle milostné opojení trochu závidím. Zatímco ona má po boku svého Jiříka, já mám jen chaos a samotu.

Přestupuji na autobus směr Hostivař a za necelou půlhodinu už přešlapuju u branky babiččina domu. Chci dovnitř, ale zároveň váhám.

Náhle se ozve Mariin šťastný hlas: „Kdepak je můj milovaný Groot, vládce zdejšího lesa?“

Za rohem se ozve druhý, Jiříkův: „Kdopak jsi, dívko odvážná, že vstoupila jsi do mého království?“

„Třísek se mi zachtělo, které tu po tobě zůstávají…“

„A pořádného polínka ti není třeba? Děvečko, pak žádný oheň nevzplane a tobě nezahřeje tvé prokřehlé tělo… sexy tělo… hmm, prostopášnice, hodně sexy tělo.“

Zamrznu. Bože. Ne. To ne. Tohle jsem opravdu slyšet nechtěla. A stejně tak to nechce slyšet paní Vlková, která dřepí u svého záhonku a uštipuje rajským výhonky.

Rázně si odkašlu a s pečlivě hlasitým důrazem pronáším: „Zdravím, paní Vlková. Jak se daří?“

Dveře cvaknou, a než vejdu na dvorek, skotačení utichne. Máří a Jiřík leží na lehátkách, ve vší počestnosti, ponoření do hlubokého literárního světa. Předstírají to ale tak usilovně, že je to k smíchu.

Paní Vlková se ztěžka zvedne a přisune se k plotu, který odděluje naše pozemky: „Ještě že jsi dorazila, Aničko. Před chvílí nám tu někdo chtěl pokácet lesy,“ pronese s přehnanou vážností, jako by právě přistihla dřevorubce s motorovkou.

Pak se zamračí na Máří a Jiříka: „A jestli to byl někdo z vás, máte mě na svědomí!“

Konec ukázky.

Více o e-knize:
nakladatelstvi-neklidnaruze.cz/vydane-knihy