Copyright © 2014 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: Mr Mercedes

Translation © Linda Bartošková, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-681-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-680-2 (mobi)

Se vzpomínkou na Jamese M. Caina

Kolem poledne mě vyhodili z valníku se senem…

Obsah

Šedý mercedes

Det. – v. v.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Pod Debiiným modrým deštníkem

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Jedovatá návnada

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Návštěva u mrtvých

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Polibky v lunaparku

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

Veřejné oznámení

Modrý mercedes

1

2

Autorova poznámka

Šedý mercedes

Noc z 9. na 10. dubna 2009

Augie Odenkirk jezdil s datsunem model 1997, který pořád dobře sloužil, přestože měl hodně najeto, jenže benzín byl drahý, zvlášť pro člověka bez práce, a Městské centrum bylo na opačné straně města, takže se Augie rozhodl, že pojede posledním večerním autobusem. Na místě vystoupil v jedenáct dvacet s batohem na zádech a srolovaným spacákem pod paží. Ve tři ráno bude určitě rád, že spacák plněný prachovým peřím má. Noc byla chladná a padla mlha.

„Hodně štěstí, chlape,“ řekl řidič, když vystupoval. „Měl byste něco dostat už jenom za to, že tam budete první.“

Jenže nebyl. Když Augie došel k široké, příkré cestě vedoucí k velké hale, uviděl, že před řadou dveří čekají v hloučku nejméně dva tucty lidí, někteří postávali, většinou seděli. Byly tam připravené sloupky s nataženými žlutými páskami hlásajícími ZÁKAZ VSTUPU, které tvořily složitý průchod klikatící se sem a tam jako bludiště. Augie znal podobné pásky z kina a banky, kde měl momentálně přečerpaný účet, a účelu rozuměl: nacpat do co nejmenšího prostoru co nejvíc lidí.

Když se blížil ke konci útvaru, který se brzo promění v dlouhatánskou frontu žadatelů o práci, Augieho udivilo i vyděsilo, když jako poslední v řadě uviděl ženu se spícím děckem v klokance. Dítě mělo tvářičky zarudlé zimou, při každém výdechu se ozvalo slabé zachrastění.

Žena slyšela, jak se Augie trochu zadýchaně blíží, a otočila se. Byla mladá a docela hezká, i přes ty tmavé kruhy pod očima. U nohou měla malý prošívaný kufřík. Augie si domyslel, že v něm budou potřeby pro dítě.

„Zdravím,“ řekla. „Vítejte v klubu ranních ptáčat.“

„Doufejme, že doskáčeme co nejdál.“ Chvilku se rozmýšlel, pak si řekl ale co, a podal jí ruku. „August Odenkirk. Augie. Nedávno jsem ztratil práci kvůli snižování stavů. Tak se v jedenadvacátém století říká vyhazovu.“

Potřásla mu rukou. Měla dobrý, pevný stisk, nijak bázlivý. „Jsem Janice Crayová. A tady ten můj uzlíček radosti je Patti. U nás asi taky snižovali stavy. Dělala jsem hospodyni u jedné milé rodiny v Sugar Heights. Pán dělá, hm, prodává auta.“

Augie sykl.

Janice přikývla. „Já vím. Říkal, že je mu líto, že mě propouští, ale prý si musejí utáhnout opasky.“

„Je toho teď spousta,“ řekl Augie a pomyslel si To jsi nenašla nikoho na hlídání? Vůbec nikoho?

„Musela jsem ji vzít s sebou.“ Janice Crayová zřejmě nemusela umět číst myšlenky, aby věděla, co si Augie myslí. „Nikdo jiný není. Doslova nikdo. Dívka od nás z ulice neměla čas zůstat celou noc, i kdybych jí mohla zaplatit, a to stejně nemůžu. Jestli nedostanu nějakou práci, nevím, co budeme dělat.“

„Nemohli by si ji vzít vaši rodiče?“ zeptal se Augie.

„Ti bydlí ve Vermontu. Kdybych měla rozum, vzala bych Patti a jela tam. Je tam hezky. Jenže oni mají svoje problémy. Táta říká, že jejich dům jde pod vodu. Ne doslova, nejsou u řeky nebo tak, myslel to finančně.“

Augie přikývl. Takových případů byla spousta i tady.

Do prudkého kopce od Marlborough Street, kde Augie vystoupil z autobusu, přijíždělo několik aut. Zabočila vlevo, na rozlehlou pláň parkoviště, které bude do rozbřesku určitě plné… a to hodiny předtím, než se otevřou brány Prvního výročního městského veletrhu práce. Žádné z těch aut nevypadalo nové. Jejich řidiči zaparkovali, většinou se z nich vynořili tři nebo čtyři uchazeči o práci a zamířili ke dveřím haly. Augie už nebyl na konci fronty. Ta se protáhla k prvnímu ohybu.

„Jestli dostanu práci, budu si moct dovolit chůvu,“ řekla Janice. „Ale pro dnešek to s Patti prostě musíme vydržet.“

Dítě zakašlalo, štěkavě jako při záškrtu, Augiemu se ten kašel moc nelíbil, ale dítě se v klokance zavrtělo a pak se zase uklidnilo. Aspoň že bylo pořádně zabalené, na rukou mělo dokonce maličké rukavice.

Děcka přežijou i horší věci, řekl si Augie nervózně. Vzpomněl si na prachové bouře ve třicátých letech a velkou hospodářskou krizi. No, pro něj byla takhle krize velká dost. Před dvěma lety bylo všechno v pořádku. Ne že by si žil na vysoké noze, ale dokázal vyjít a většinou mu na konci měsíce něco zbylo. Teď šlo všechno do hajzlu. Něco provedli s penězi. Nerozuměl tomu. Dělal v kanceláři v dopravním oddělení společnosti Transport Velká jezera, vyznal se ve fakturách a na počítači zařizoval přepravu zboží lodí, vlakem a letadlem.

„Když mě lidi vidí s dítětem, hned si myslí, že jsem nezodpovědná,“ bručela Janice Crayová. „Vím to, vidím jim to na očích, viděla jsem to i u vás. Ale co jiného jsem mohla dělat? I kdyby to děvče od nás z ulice mohlo zůstat celou noc, stálo by to osmačtyřicet dolarů. Osmačtyřicet! Mám odložené peníze na nájemné na příští měsíc a pak už jsem švorc.“ Usmála se a ve světle sodíkových zářivek z parkoviště Augie viděl, že má na řasách slzy. „Moc mi to mluví.“

„Nemusíte se omlouvat, jestli to teda myslíte takhle.“ Fronta už zabočila za první roh a konec se ocitl v místech, kde stál Augie. A to děvče mělo pravdu. Viděl, že spousta lidí významně hledí na spící dítě v klokance.

„No jo, ale je to tak. Jsem svobodná matka bez práce. Omlouvám se všem a za všecko.“ Otočila se a podívala se na transparent vyvěšený nad řadou vchodů. ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST! hlásal. A pod ním: „Stojíme při lidech z našeho města!“ – STAROSTA RALPH KINSLER.

„Někdy se chci omlouvat za Columbine a jedenácté září a za to, že Berry Bonds bral steroidy.“ Trochu hystericky se uchechtla. „Nebo mám nutkání se omlouvat i za to, že vybuchl raketoplán, a to jsem byla teprve batole, když se to stalo.“

„Nebojte se,“ řekl jí Augie. „Dopadnete dobře.“ Takové věty se prostě říkají.

„Jenom kdyby nebylo tak vlhko. Pořádně jsem ji nabalila, kdyby se hodně ochladilo, ale to vlhko…“ zavrtěla hlavou. „Ale my to zvládneme, viď, Patti?“ Beznadějně se na Augieho usmála. „Hlavně aby nepršelo.“

Nepršelo, ale vlhkost se zvýšila natolik, že ve světle ze sodíkových pouličních lamp viděli viset ve vzduchu jemné kapky. V jednu chvíli si Augie uvědomil, že Janice Crayová usnula vestoje. Boky vystrčené dopředu, svěšená ramena, vlasy jako mokrá křídla visící kolem tváře a bradu skoro na hrudní kosti. Augie se podíval na hodinky a viděl, že je tři čtvrtě na tři.

Za deset minut se probudila Patti Crayová a rozplakala se. Její matka (taky dítě, pomyslel si Augie) sebou škubla, odfrkla si jako kůň, zvedla hlavu a pokusila se holčičku vytáhnout z klokanky. Nejdřív to nešlo, dítěti uvízly nohy. Augie pomohl, přidržel klokanku po stranách. Když se Patti, už s kvílením, vynořila, uviděl po celém jejím růžovém kabátku a růžové čepičce třpyt kapek vody.

„Má hlad,“ řekla Janice. „Mohla bych ji nakojit, ale je taky počuraná. Cítím to přes dupačky. Panebože, v tomhle ji přece nemůžu přebalovat – podívejte se, jak ta mlha zhoustla!“

Augie uvažoval, které potměšilé božstvo se postaralo, že se za Janice ocitl zrovna on. Také uvažoval, jak tahle ženská sakra zvládne zbytek života – celý život, ne jen příštích osmnáct let, kdy bude zodpovědná za dítě. Jít ven v takovou noc jenom s pytlem plínek! Musela být zatraceně zoufalá!

Vedle Patti a pytle s plenami ležel jeho spacák. Augie si dřepl, rozvázal šňůrky, spacák rozložil a rozepjal zip. „Vlezte si tam. Zahřejte se a zahřejte i ji. Pak vám podám všechny ty potřebné serepetičky.“

Zahleděla se na něj, v náručí se jí vrtělo a plakalo dítě. „Jste ženatý, Augie?“

„Rozvedený.“

„Máte děti?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč jste na nás tak hodný?“

„Protože jsme tu,“ pokrčil rameny.

Ještě chvíli se na něj dívala a rozhodovala se, pak mu dítě podala. Augie držel malou v natažených pažích, fascinovaný tím rudým rozčileným obličejíkem s nudlí u malého ohrnutého nosu, rozkmitanýma nožkama ve flanelových dupačkách. Janice se nasoukala do spacáku a zdvihla ruce. „Podejte mi ji, prosím.“

Augie poslechl a žena se zanořila do spacáku hlouběji. Vedle nich, tam, kde fronta poprvé zahýbala, stáli dva mladí muži a nepokrytě na ně zírali.

„Hleďte si svýho, mládenci,“ řekl Augie, a oni se zadívali jinam.

„Podal byste mi plenu?“ ozvala se Janice. „Měla bych ji přebalit, než ji nakrmím.“

Klekl si na mokrý chodník a rozepnul prošívanou kabelu. Na okamžik ho překvapilo, že našel látkové pleny místo pampersek, ale pak pochopil. Látkové se dají používat pořád dokola. Možná že ta žena přece jenom není úplně beznadějný případ.

„Vidím tu taky lahvičku dětskýho mazání. Chcete ho?“

Ze spacáku, z něhož vyčuhovala jenom čupřina jejích hnědých vlasů, se ozvalo: „Ano, prosím.“

Podal jí plenu a tělové mléko. Spacák se začal vrtět a nadouvat. Pláč nejdřív zesílil. Z další zatáčky ve frontě kus od nich, už ztracené v houstnoucí mlze, zaznělo: „Zavřete tomu děcku hubu.“ Další hlas dodal: „Někdo by měl zavolat sociálku.“

Augie čekal a pozoroval spacák. Nakonec se přestal pohybovat a vynořila se ruka s plenou. „Mohl byste ji strčit do kabely? Je v ní igelitka na špinavé plíny.“ Vykoukla na něj jako krtek z díry. „Nebojte, není pokakaná, jenom mokrá.“

Augie vzal plenu, strčil ji do igelitového pytle (na boku měl nápis COSTCO) a pak zavřel kabelu na zip. Pláč uvnitř spacího pytle (tolik pytlů, pomyslel si) pokračoval asi ještě minutu a pak najednou ustal, protože Janice, na parkovišti u Městského centra, začala kojit. Transparent nad řadou dveří, které se otevřou až za šest hodin, lhostejně pleskl. ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST!

Jasně, pomyslel si Augie. Taky nemůžete chytit AIDS, když se cpete vitamínem C.

Uplynulo dvacet minut. Od Marlborough Street přijížděla další auta. Další lidé se stavěli do fronty. Augie odhadoval, že už tam čeká určitě čtyři sta lidí. Takovým tempem tu budou dvě tisícovky, než v devět otevřou, a to byl ještě mírný odhad.

Jestli mi někdo nabídne smažit hranolky u McDonalda, vezmu to?

Nejspíš ano.

Co takhle vítač ve Walmartu?

Jo, toho určitě. Široký úsměv a Jak se dneska máte? Augie si pomyslel, že by na takové místo mohl z fleku nastoupit.

Umím to s lidma, pomyslel si. A zasmál se.

Ze spacáku se ozvalo: „Čemu se smějete?“

„Ale ničemu,“ řekl. „Pěkně tu malou pochovejte.“

„To chovám.“ V hlase měla úsměv.

V půl čtvrté si klekl, nadzvedl cíp spacáku a nakoukl dovnitř. Janice Crayová ležela schoulená a tvrdě spala s dítětem u prsu. Připomnělo mu to Hrozny hněvu. Jak se jmenovala ta holka, co v knížce byla? Ta, která nakonec kojila toho chlapa? Bylo to nějaké květinové jméno. Lily? Ne. Pansy? Rozhodně ne. Měl chuť přiložit si ruce k ústům a zařvat do davu: KDO TADY ČETL HROZNY HNĚVU?

Když vstával (a usmíval se té absurdnosti), jméno se mu vybavilo. Rose. Tak se jmenovalo to děvče v Hroznech hněvu. Ale nebyla to jenom Rose, byla to Róza Sáronská. Znělo to biblicky, ale to už nedokázal s jistotou posoudit, bibli si pořádně nikdy nepřečetl.

Podíval se dolů na spacák, v němž původně zamýšlel strávit hodiny nad ránem, a vzpomněl si, jak se Janice Crayová omlouvala za Columbine a jedenácté září a Barryho Bondse. Nejspíš by na sebe vzala i globální oteplování. Možná, až budou tohle mít za sebou a budou mít jisté zaměstnání – nebo taky ne, pravděpodobnost byla stejná –, ji pozve na snídani. Žádné rande, nic takového, jenom míchaná vajíčka a slanina. Pak už se nikdy neuvidí.

Přicházeli další lidé. Fronta už dospěla ke konci vykolíkovaného koridoru s přísnou páskou ZÁKAZ VSTUPU. Pak už se řada lidí začala prodlužovat na parkoviště. Augieho překvapilo – a zneklidnilo –, že všichni jsou potichu. Jako by věděli, že tahle mise je zbytečná a že jen čekají na úřední potvrzení.

Transparent znovu lhostejně pleskl.

Mlha dál houstla.

Těsně před pátou ranní se Augie probral z klimbání, zadupal nohama, aby je probudil k životu, a uvědomil si, že do ovzduší se vplížilo nepříjemné šedé světlo. Ani vzdáleně se nepodobalo růžovým prstíkům svítání z básniček a starých technicolorových filmů. Tohle byl antiúsvit, mokrý a bledý jako tvář den staré mrtvoly.

Viděl, jak se Městské centrum pomalu vynořuje v celé své nevkusné slávě architektury sedmdesátých let. Viděl dva tucty serpentin trpělivě čekajících lidí a pak ocas fronty mizící v mlze. Teď už byl slyšet tichý hovor, a když halou za dveřmi prošel správce v šedé uniformě, na chvilku se zvedl posměšný jásot.

„Jiné planety jeví známky života!“ zakřičel jeden z mladíků, kteří předtím civěli na Janice Crayovou – jmenoval se Keith Frias a jeho levá paže bude brzy odtržená od těla.

Pár lidí odměnilo jeho vtípek smíchem a začalo si povídat. Noc byla pryč. Prosakující světlo nebylo zvlášť povzbudivé, ale bylo o něco lepší než dlouhé hodiny nad ránem, které právě minuly.

Augie si znovu klekl vedle spacáku a zaposlouchal se. Tiché, pravidelné chrupání mu vyloudilo na tváři úsměv. Možná si o ni dělal zbytečné starosti. Asi existují lidé, kteří životem procházejí – a snad i docela blahobytně – díky laskavosti cizích lidí. Ta mladá žena, která právě se svým dítětem spala v jeho spacáku, možná byla jedna z nich.

Napadlo ho, že by se s Janice Crayovou mohli představit u různých stolků pro žadatele jako pár. Kdyby to udělali, přítomnost dítěte by nemusela vypadat jako nezodpovědnost, ale spíš jako společné úsilí. Nevěděl to jistě, lidská povaha pro něj byla tajemstvím, ale podle něj to bylo možné. Rozhodl se, že se pokusí ten nápad Janice nabídnout, až se probudí. Uvidí, co si o tom myslí. Nemohli by tvrdit, že jsou manželé, Janice neměla snubní prsten a on ten svůj sundal dobře před třemi lety, ale mohli by tvrdit, že jsou… jak se to dneska říká? Partneři.

Od Marlborough Street stále vyjížděla do příkrého kopce auta v pravidelných intervalech jako odtikávání hodin. Brzy se objeví i chodci, které vyklopí první ranní autobus. Augie si byl docela jistý, že začínají jezdit v šest. Přijíždějící auta vypadala kvůli husté mlze jenom jako světlomety s neurčitými stíny za čelním sklem. Několika řidičům stačil pohled na ten obrovský zástup lidí, vzdali to a otočili se zpět, ale většina pokračovala dál na těch několik zbývajících parkovacích míst, takže se ukázala blikající koncová světla.

Pak si Augie všiml, že jeden obrys auta se ani neotočil, ani nepokračoval dál do hlubin parkoviště. Jeho nezvykle pronikavé světlomety ještě posilovaly žluté mlhovky.

Má hádéčka, pomyslel si Augie. To je Mercedes-Benz. Co dělá mercedes na burze práce?

Napadlo ho, že to bude starosta Kinsler, který chce ke klubu ranních ptáčat pronést řeč. Pogratulovat jim k takové iniciativě, starému dobrému americkému přístupu „komu se nelení, tomu se zelení“. Jestli to tak bylo, pak přijet v mercedesu – i když tenhle byl starý – byl podle Augieho vyložený nevkus.

Starší chlapík ve frontě před Augiem (Wayne Welland, prožívající poslední chvíle své pozemské existence) řekl: „Je to mercedes? Vypadá jako mercedes.“

Augie se chystal říct, že samozřejmě je, že si nemůže splést světlomety mercedesu, a potom řidič v tom nezřetelném obrysu auta nalehl na klakson – dlouze, netrpělivě zatroubil. Světla zazářila ještě pronikavěji, vyřízla ve vznášejících se mlžných kapkách oslnivě bílé kužely, a auto poskočilo, jako by ho ten netrpělivý klakson popohnal.

„Hej!“ vyjekl Wayne Welland překvapeně. Bylo to jeho poslední slovo.

Auto zrychlovalo a mířilo přímo do míst, kde byl zástup žadatelů o práci nejhustší a obehnaný páskami ZÁKAZ VSTUPU. Někteří se pokusili utéct, ale uvolnit se dokázali jenom ti na zadním konci. Kdo byl blíž ke dveřím – skutečná ranní ptáčata –, neměl šanci. Narazili na sloupky a převalili je, zamotali se do pásky, odráželi se od sebe navzájem. Houf se zhoupl sem a tam v několika rozbouřených vlnách. Kdo byl starší a menší, upadl na zem a ostatní po něm šlapali.

Augieho to prudce postrčilo vlevo, zakopl, ale udržel rovnováhu, a pak ho vlna zatlačila dopředu. Čísi loket ho zasáhl do lícní kosti těsně pod pravé oko, takže na té straně uviděl jiskry jak o Čtvrtém červenci. Druhým okem zahlédl, že mercedes se nejenže vynořuje z mlhy, ale jako by se z té mlhy zhmotňoval. Byl to velký šedý sedan, možná SL500, typ s dvanácti válci, a ty v tuto chvíli řvaly na plný plyn.

Augieho strhl dav na kolena vedle spacáku a jak se snažil zase vstát, schytal spoustu kopanců: do paže, do ramene, do krku. Lidi křičeli. Uslyšel nějakou ženu ječet: „Pozor, pozor, on nezastavuje!“

Viděl, jak Janice Crayová vystrčila hlavu ze spacího pytle a užasle zamžourala. Znovu mu připomněla plachého krtka, který vykukuje z díry. Paní krtkovou s hodně neposlušnými vlasy.

Po všech čtyřech se prodral dopředu a zalehl spacák s ženou a dítětem uvnitř, jako by je tím mohl úspěšně ochránit před dvoutunovým produktem německého strojírenství. Slyšel jekot lidí, ale i ten se skoro ztrácel pod blížícím se rachotem motoru velkého sedanu. Někdo mu uštědřil strašnou ránu do zátylku, ale on to sotva cítil.

Měl čas si pomyslet: Chtěl jsem vzít Rózu Sáronskou na snídani.

Měl čas si pomyslet: Možná to ještě stočí.

Zdálo se, že je to jejich nejlepší šance, možná jediná. Chystal se zdvihnout hlavu, aby zjistil, co se děje, a zorné pole mu pohltila obrovská černá pneumatika. Cítil, jak mu předloktí sevřela ženská ruka. Měl čas zadoufat, že dítě stále spí. Potom čas vypršel.

Det. v. v.

1

Hodges vychází zkuchyně splechovkou piva vruce, sedá si do křesla apokládá plechovku na stolek nalevo, vedle pistole. Je to revolver ráže .38 Smith & Wesson M&P, přičemž M aP znamená vojenský apolicejní. Nepřítomně ho pohladí, jako hladíte starého psa, pak zvedne dálkové ovládání apustí sedmý kanál. Má trochu zpoždění, takže publikum ve studiu už tleská.

Vzpomíná na jednu módu, krátkou azhoubnou, která koncem osmdesátých let ovládla město. Nebo je možná to pravé slovo nakazila, protože to bylo jako prudká horečka. Troje místní noviny otom psaly úvodníky celé jedno léto. Teď jsou dvoje ztěch novin pryč atřetí sotva přežívají.

Moderátor velegantním obleku vychází rázně na jeviště amává publiku. Hodges, od té doby, co odešel od policie do důchodu, sleduje tenhle pořad skoro každý všední den apodle jeho názoru je ten chlapík na tuhle práci příliš chytrý, něco jako hlubinný potápěč bez neoprénu ve stoce. Myslí si, že moderátor je typem člověka, který časem spáchá sebevraždu, avšichni jeho přátelé ablízcí příbuzní si pak říkají, že vůbec netušili, že se dělo něco špatného. Mluví otom, jak byl veselý, když ho viděli naposled.

Při té myšlence Hodges znovu nepřítomně pohladí revolver. Je to model Victory. Starý, ale dobrý. Jeho vlastní pistole, když byl vaktivní službě, byl glock ráže .40. Koupil ho od policistů vtomhle městě se čeká, že si svou služební zbraň odkoupí ateď leží vsejfu vložnici. Bezpečně vsejfu. Vysypal zněj náboje, uložil ho tam po slavnostnímodchodu do penze aod té doby se na něj nepodíval. Neměl zájem. Ale ta osmatřicítka se mu líbila. Měl kní sentimentální vztah, ale bylo vtom něco víc. Revolver se nikdy nezasekne.

A už je tu první host, mladá žena vkrátkých modrých šatech. Tvářičku má spíš prázdnou, ale tělo skvostné. Hodges ví, že někde pod těmi šaty bude malé tetování, kterému se dnes říká kurví cejch. Možná idva nebo tři. Muži vpubliku hvízdají adupou. Ženy vpubliku tleskají vlažněji.Některé kroutí očima. Je to přesně ten typ ženské, na který se manželé rádi kouknou amanželky se ztoho můžou zbřídit.

Žena je pořádně nakrknutá hned od začátku. Moderátorovi řekne, že její přítel má dítě sjinou aže vjednom kuse chodí tu druhou navštěvovat. Stále ho miluje, ale nenávidí tu…

Několik dalších slov je vypípáno, ale Hodges jí odečte ze rtů zasranou děvku. Publikum zajásá. Hodges se napije piva. Ví, co přijde dál. Tenhle pořad je předvídatelný jako telenovela opátečním odpoledni.

Moderátor ji nechá chvíli vypovídat apak jí představí… TU DRUHOU ŽENU! Také má skvělé tělo aněkolik metrů hustých blond vlasů. Nakotníku má kurví cejch. Přistoupí kprvní ženě ařekne: Chápu, jak se cítíš, ale já ho taky miluju.

Má toho na srdci ještě víc, ale dál se nedostane, protože Skvělé tělo Jedna se vrhne do akce. Někdo mimo pódium zazvoní na zvonec, jako by začal souboj ovelkou cenu. Hodges se domnívá, že to tak je, protože všichni hosté vpořadu si musejí přijít na své. Proč by to jinak dělali? Ty dvě ženy se několik vteřin škrábou abuší do sebe pěstmi, apak je oddělí dva ramenáči snápisem OSTRAHA na tričku, kteří je dosud pozorovali ze zákulisí.

Ženy na sebe chvíli křičí, naplno aod srdce si vyměňují názory (většinou jsou vypípané), zatímco moderátor dobrotivě přihlíží, atentokrát zahájí boj Skvělé tělo Dvě, ato rozmáchlou fackou, při které Skvělému tělu Jedna málem odletí hlava. Znovu zazvoní zvonec. Ženy upadnou na pódium, šaty se jim zmuchlají, škrábou se amlátí afackují. Publikum šílí. Ramenáči zostrahy je znovu oddělí amoderátor vstoupí mezi ně, mluví hlasem, který je na povrchu konejší, ale vhloubi je popichuje. Obě ženy se hlásí khluboké lásce aplivou si navzájem do tváře. Moderátor říká, že za chvíli budou zpět, avzápětí nějaká třetiřadá herečka propaguje prášky na hubnutí.

Hodges se znovu napije piva aví, že nevypije ani půlku plechovky. Je to divné, protože když byl upolicie, měl zatraceně nakročeno kalkoholismu. Když mu pití rozbilo manželství, došel kzávěru, že alkoholik je. Sebral veškerou vůli, zapřáhl ji aslíbil si, že se napije co hrdlo ráčí, až usboru odslouží čtyřicet let ohromující číslo vzhledem ktomu, že padesát procent městských policistů odcházelo do penze po pětadvaceti letech asedmdesát procent po třiceti. Jenže teď, když si tu čtyřicítkuodsloužil, ho už alkohol tolik nezajímal. Několikrát se donutil opít, jen aby zjistil, jestli to stále dokáže, adokázal, ale ukázalo se, že být opilý není onic lepší než být střízlivý. Vlastně to bylo trochu horší.

A pořad už zase pokračuje. Moderátor říká, že má dalšího hosta, aHodges ví, kdo to bude. Publikum to také ví. Šumí očekáváním. Hodges zvedne otcovu pistoli, podívá se do hlavně apak ji položí na televizní program.

Zprava vyjde na pódium muž, kvůli kterému Skvělé tělo Jedna aSkvělé tělo Dvě tak urputně bojují. Bylo jasné, jak bude vypadat, ještě než hrdě přikráčí, ajo, je to on: obsluha ubenzínky nebo skladník uTargetu nebo možná takový ten chlapík, který vám vbazaru popisuje (mizerně) vyhlédnuté auto. Je hubený abledý, schumlem černých vlasů do čela. Má na sobě pláťáky abláznivou zelenožlutou kravatu, která má utažený uzel na krku těsně pod vystouplým ohryzkem. Pod lemem kalhot vykukují špičky semišových bot. Věděli jste, že ty ženy mají kurví cejchy, avíte, že on má klacek jako kůň astřílí sperma silnější než lokomotiva arychlejší než vystřelená kulka. Panna, která si sedne na prkýnko poté, co se na něm udělal tenhle chlapík, otěhotní. Anejspíš bude mít dvojčata. On má na obličeji povznesený úsměšek velkého frajera vuvolněné náladě. Práce snů: doživotní práceneschopnost. Za chvíli zazvoní zvon aženy se do sebe znovu pustí. Později, až si vyslechnou dost jeho žvástů, se nasebe podívají, lehce přikývnou aspolečně se pustí do něj. Tentokrát ostraha počká trochu déle, protože tahle poslední bitva je to, co publikum jak ve studiu, tak doma, doopravdy chce vidět: jak se slepice pustí do kohouta.

Ta krátká azhoubná móda zkonce osmdesátých let ta infekce se jmenovala souboj bezdomáčů. Nápad vzešel od nějakého kanálového génia, akdyž začal vynášet, přiskočili tři nebo čtyři další podnikatelé, aby ideu vybrousili. Stačilo zaplatit párku bezdomovců po třiceti dolarech, aby se do sebe pustili ve stanovenou dobu na stanoveném místě. Hodges si nejlépe vzpomínal na servisní areál za jednou pěstírnou filcek, jinak striptýzovým klubem, který se jmenoval Bam Ba Lam abyl na East Side. Jakmile byl zápas zařízený, rozběhli jste reklamu (tehdy jen ústní, protože dostupný internet byl ještě hudbou budoucnosti) adiváky zkasírovali po dvaceti dolarech za hlavu. Na jednom zápase, který Hodges aPete Huntley rozháněli, byly víc než dvě stovky lidí, kteří většinou mezi sebou uzavírali sázky afandili jako diví. Byly tam také ženy, některé ve večerních šatech aověšené šperky, které sledovaly, jak ti dva vychlastaní mozci jdou po sobě, mlátí se akopou apadají avstávají ahulákají nesmysly. Diváci se chechtali ajásali apovzbuzovali bojovníky, aby pokračovali.

Tenhle pořad je taky takový, akorát že spád tu narušují prášky na hubnutí apojišťovny, takže Hodges předpokládá, že soutěžící (to přece jsou, ikdyž jim moderátor říká hosté) odcházejí sněčím víc než třiceti dolary aláhví Nočního vlaku vkapse. Ažádní policajti tomu neudělají přítrž, protože je to legální jako výherní losy.

Když tohle představení skončí, objeví se nelítostná soudkyně proslavená tím, že se sničím nemaže, ase stěží potlačovaným vztekem poslouchá jakési znesvářené strany, co kní přišly snějakou pitomostí. Potom přijde na řadu tlustý rodinný psycholog, který hosty pokaždé rozpláče (říká tomu proražení zdi popření) avyzývá je kodchodu, pokud seněkterý znich odváží zpochybňovat jeho metody. Hodges si myslí, že tlustý rodinný psycholog se možná naučil svoje metody ze starých výcvikových videí KGB.

Hodges se krmí těmi barevnými sračkami každý všední den odpoledne asedí při tom vkřesle sotcovou pistolí tou, kterou nosil táta jako utahaný policajt na stolku vedle sebe. Každou chvíli ji zvedne anahlédne do hlavně. Zkoumá tu kulatou tmu. Několikrát si ji vsunul mezi rty, jen aby zjistil, jaké to je, mít nabitou pistoli položenou na jazyku anamířenou na patro. Usoudil, že si na to zvyká.

Kdybych uměl úspěšně pít, mohl bych to odložit, myslí si. Mohl bych to odložit aspoň orok. Akdybych to mohl odložit odva, to nutkání by třeba pominulo. Mohlo by mě zaujmout zahradničení nebo pozorování ptactva, nebo dokonce malování. Tim Quigley se pustil do malování, když odjel na Floridu. Do komunity důchodců, která byla přecpanástarými policisty. Quigley si to podle všeho opravdu užíval adokonce prodal některé svoje práce na uměleckém festivalu ve Venice. Tedy až do mrtvice. Po mrtvici strávil osm nebo devět měsíců vposteli, ochrnutý nacelou pravou stranu. Smalováním měl utrum. Apak šel. Amáš to.

Zvoní kdalšímu kolu zápasu, asamozřejmě se obě ženy sápou po hubeném chlapíkovi vbláznivé vázance, nalakované nehty blýskají, dlouhé vlasy létají. Hodges znovu sáhne po pistoli, ale sotva se jí dotkne,zaslechne cvaknutí ve škvíře na poštu vpředních dveřích aplesknutí pošty na podlahu vpředsíni.

V době e-mailu afacebooku už nechodí škvírou na poštu nic důležitého, ale on stejně vstane. Prohlédne si poštu anechá otcovu osmatřicítku na jindy.

2

Když se Hodges vrátí shromádkou pošty ke křeslu, moderátor rvačkového pořadu se právě loučí aslibuje svému televiznímu publiku, že zítra tu budou trpaslíci. Jestli to myslel ve fyzickém nebo mentálním smyslu, už neupřesní.

Vedle pohodlného křesla má Hodges dva malé plastové koše na odpadky, jeden na vratné láhve aplechovky, druhý na smetí. Do smetí putuje leták zWalmartu slibující ZÁVRATNÉ SLEVY, dále nabídka na pojištění pohřbu adresovaná NAŠEMU OBLÍBENÉMU SOUSEDOVI, také oznámení, že vDiskontu Electronix budou na jeden týden všechna DVD za poloviční ceny, akartička velká jako pohlednice sprosbou ováš důležitý hlas OD CHLAPÍKA, KTERÝ KANDIDUJE NA UPRÁZDNĚNÉ KŘESLO VMĚSTSKÉ RADĚ. Je na ní fotografie kandidáta aHodgesovi připadá jako doktor Oberlin, zubař, kterého se vdětství strašně bál. Taky je tu leták ze supermarketu Albertsons. Ten si Hodges odloží stranou (na chvíli tak zakryje otcovu pistoli), protože je plný kuponů.

Poslední zásilka vypadá jako skutečný dopis na omak docela tlustý ve velké obálce. Adresa zní Det. K. William Hodges (V.V.), 63 Harper Road. Žádná zpáteční adresa. Vlevém horním rohu, kde je obvykleodesilatel, se skví druhý smajlík zdnešní pošty. Jenže tenhle není mrkací smajlík zwalmartových slev, ale smajlík, který má tmavé brýle acení zuby.

Při tom se mu vybaví jedna vzpomínka, anijak dobrá.

Ne, pomyslí si. Ne.

Ale otevře dopis tak rychle apřekotně, že se obálka roztrhne celá aven se vysypou čtyři stránky psané na stroji ne na skutečném psacím stroji, ale počítačovým fontem, který tak vypadá.

Milý detektive Hodgesi, stojí vzáhlaví.

Poslepu natáhne ruku, shodí leták zAlbertsonsu na podlahu, prsty přejede po revolveru, aniž si toho všimne, apopadne televizní ovladač. Stiskne vypínač, utne horlení nelítostné soudkyně, asoustředí se na dopis.

3

Milý detektive Hodgesi,

doufám, že vám nevadí, že používám Váš titul, ikdyž jste už 6 měsíců vpenzi. Mám pocit, že když si mohou svůjtitul po odchodu do důchodu ponechat neschopní soudci, zkorumpovaní politici apitomí vojenští velitelé, totéž by mělo platit pro jednoho znejoceňovanějších policistů vhistorii města.

Takže to bude detektiv Hodges!

Sire (další titul, který si zasloužíte, protože jste skutečným Rytířem Odznaku aPistole), píšu zmnoha důvodů, ale musím začít blahopřáním ktolika letům služby, 27 jako detektiv a40 celkem. Viděl jsem kousek slavnostního odchodu do výslužby vtelevizi (Kanál 2 je veřejně přístupný, tento zdroj mnoho lidí přehlíží) anáhodou vím, že večer jste pak měli párty vrestauraci Raintree Inn uletiště.

Vsadím se, že to byla ta opravdová oslava!

Rozhodně jsem na žádném takovém mejdanu nikdy nebyl, ale sleduji hodně televizních pořadů opolicii, aikdyž jsem si jistý, že spousta znich ukazuje vymyšlený obraz ze životapolicisty, několik jich takové rozlučkové večírky ukázalo (seriál Policie New York Blue, Homicide, The Wire, atd. atd.), apodle mě je to PŘESNÉ zobrazení toho, jak se Rytíři Odznaku aPistole loučí sjedním ze svého středu. Myslím, že to tak může být, protože jsem rovněž četl popisy večírků na rozloučenou vnejméně dvou knihách Josepha Wambaugha, aje to tam podobné. On by to měl vědět, protože stejně jako vy je Det. v. v..

Představuji si balonky visící ze stropu, spoustu pití, spoustu oplzlé konverzace aspoustu vzpomínek na Staré časy astaré případy. Pravděpodobně tam zní hlasitá aveselá hudba amožná tam natřásá vnady nějaká ta striptérka. Proslovy na této oslavě jsou pravděpodobně mnohem zábavnější amnohem pravdivější než na té sucharské slavnosti.

Jak mi to jde?

Není to špatné, pomyslí si Hodges. To vůbec není špatné.

Podle mého průzkumu jste ve službě jako detektiv vyřešil doslova stovky případů, znichž spoustu tisk (který Ted Williams nazývá Rytíři Klávesnice) označuje výrazem prioritní. Chytil jste Vrahy aLoupežné gangy aŽháře aNásilníky. Vjednom článku (vyšel tak, aby se shodoval se slavnostním odchodem dodůchodu) Vás dlouhodobý parťák (det. 1. třídy Peter Huntley) popsal jako kombinaci postupu podle předpisů aintuitivní geniality.

Hezká poklona!

Jestli je to pravda, apodle mě je, pak už jste si touto dobou musel domyslet, že já jsem ztoho mála, které jste nechytil. Vlastně jsem ten muž, kterému se tisk rozhodl udělit titul

a.) Šprýmař

b.) Klaun

nebo

c.) Mercedesový vrah.

Nejradši mám ten poslední!

Jsem si jist, že jste se snažil osvou nejlepší ránu, alebohužel (pro Vás, ne pro mě), jste selhal. Představuji si, že pokud jste někdy chtěl chytit nějakého bachatele, detektive Hodgesi, pak to byl člověk, který loni úmyslně vjel do davu lidí čekajících uMěstského centra na otevření Veletrhu pracovních příležitostí, osm jich zabil amnohem víc zranil. (Musím říct, že jsem překonal svá nejsmělejší očekávání.) Zdalipak jste na mě myslel, když vám při slavnostním odchodu do důchodu udělovali tu medaili? Zdalipak jste na mě myslel, když ostatní Rytíři Odznaku aPistole vyprávěli příběhy o(tady jen hádám) zločincích, které jste chytili doslova se staženými kalhotami, nebo okanadských žertících, které jste si prováděli na staré dobré služebně?

Vsadím se, že ano!

Musím vám povědět, jak velice zábavné to bylo. (Zde jsem upřímný.) Když jsem na to šlápl avjel smercedesem ubohé paní Olivie Trelawneyové do toho zástupu lidí, měl jsem ho nejtvrdšího vcelém životě! Ajestlipak mi srdce tlouklo 200 za minutu? To až ústně!

Tady byl další smajlík ve slunečních brýlích.

Povím vám něco, co je tajná informace, ajestli se budete chtít smát, tak klidně, protože je to trochu směšné (i když podle mě to také ukazuje, jak jsem byl opatrný). Měl jsem nasazený kondom! Gumu! Protože jsem se obával Spontánní Ejakulaceatím pádem DNA! No, to se nestalo, ale od té doby jsem už mnohokrát masturboval při vzpomínkách na to, jak se snažili utéct anemohli (byli tam namačkaní jako sardinky), ajak všichni vypadali vyděšení (to bylo tak zábavné), ajak to se mnou trhlo dopředu, když se do nich auto zabořilo. Tak prudce, až se zasekl bezpečnostní pás. Páni, to bylo tak vzrušující.

Abych řekl pravdu, nevěděl jsem, co se může stát. Myslel jsem si, že je šance tak 50 na 50, že mě chytí. Ale jsem nezřízenýoptimista avždy počítám spíš sÚspěchem než Selháním. Ten kondom je tajná informace, ale vsadím se, že vaše forenzní oddělení (sleduji také CSI) bylo zatraceně zklamané, když zevnitř klaunské masky nezískalo žádnou DNA. Určitě říkali: Zatraceně! Ten mazaný bachatel si určitě nejdřív nasadil síťku na vlasy!

A taky že ano! Anavíc jsem ji vymyl CHLOREM!

Stále si vduchu přehrávám dunění, které následovalo poté, co jsem do nich narazil, ato křupání ajak auto pérovalo, když přejíždělo ta těla. Moc asílu, tu mi vždy dodá 12válcový mercedes! Když jsem vnovinách viděl, že jednou zmých obětí bylo imimino, byl jsem celý blažený! Zhasnout tak mladý život! Jen si pomyslete, co všechno mohla prožít, co? Patricia Crayová, RIP! Dostal jsem taky její mámu! Jahodový džem ve spacím pytli! Toje nádhera, ne? Taky mi dělalo moc dobře pomyšlení na toho muže, který přišel opaži, aještě víc se mi líbili ti dva, kteří zůstali ochrnutí. Ten muž jenom od pasu dolů, ale Martine Stoverová je teď vpodstatě jenom hlava na klacku! Nezemřeli, ale pravděpodobně si to PŘEJÍ! Co na to říkáte, detektive Hodgesi?

Teď si pravděpodobně myslíte co to tu máme za nemocného azvráceného Úchyla? To vám doopravdy nemohu vyčítat, ale mohli bychom otom diskutovat! Myslím, že velké spoustě lidí byse líbilo udělat totéž co já, aproto se jim líbí knihy afilmy (a vdnešní době dokonce itelevizní pořady), které ukazují Mučení aČtvrcení, atd. atd. atd. Jediný rozdíl je vtom, že já to skutečně udělal. Ne však proto, že jsem šílený (v každém smyslu toho slova). Ale jen proto, že jsem nevěděl přesně, jaký ten zážitek bude, jen že bude vrcholně vzrušující azůstanou mi vzpomínky na celý život, jak se říká. Většina lidí, už když jsou malí, dostane do výbavy Olověné Boty amusí je nosit celý život. Těm Olověným Botám se říká SVĚDOMÍ. Já žádné nemám, takže mohu létat vysoko nad hlavami Normálního Davu. Akdyby mě chytili? No, kdyby to bylo přímo na místě, kdyby se mercedes paní Trelawneyové zasekl nebo něco podobného (velmi malá možnost, protože vypadal velmi dobře udržovaný), zřejmě by mě ten dav roztrhal, stou možností jsem byl srozuměný atím silnější bylo vzrušení. Ale nemyslím, že by to opravdu udělali, protože lidé jsou většinou jako ovce aovce nežerou maso. (Možná by mě trochu zmlátili, ale výprask unesu.) Pravděpodobně bych byl zatčen ašel před soud, kde bych tvrdil, že jsem nepříčetný. Možná dokonce jsem nepříčetný (ta myšlenka mi rozhodně bleskla hlavou), ale je to zvláštní druh nepříčetnosti. Každopádně mi štěstěna přála ajá unikl.

Ta mlha pomohla!

Teď tu mám ještě něco, co jsem viděl, tentokrát ve filmu. (Název si nepamatuji.) Byl vněm Sériový Vrah, který byl velmi chytrý, apolicisté (jeden znich byl Bruce Willis, tehdy měl ještě trochu vlasů) ho nemohli chytit. Takže Bruce Willis řekl: Udělá to znovu, protože si nemůže pomoct, adřív nebo později udělá chybu amy ho chytíme.

A taky chytili!

V mém případě to neplatí, Detektive Hodgesi, protože já nemám absolutně žádné nutkání to udělat znovu. Vmém případě jednou stačilo. Mám své vzpomínky aty jsou křišťálově jasné. Asamozřejmě taky to, jak se lidé potom báli, protože byli přesvědčení, že to udělám zas. Pamatujete se, jak se hromadně rušila veřejná shromáždění? To sice nebylo příliš vzrušující, ale přece jen to bylo velmi zábavné.

Takže vidíte, oba jsme v. v.

Když už otom mluvím, lituji jen jedné věci, totiž že jsem nemohl navštívit váš večírek na rozloučenou vRaintree Inn apřipít vám, můj dobrý Sire Detektive. Vy jste tomu rozhodně věnoval své nejlepší síly. Detektiv Huntley samozřejmě také, ale pokud noviny ainternetové zprávy ovašich kariérách mluví pravdu, pak vy jste byl vždycky První Liga aon byl avždyckybude Okresní Přebor. Jsem si jistý, že případ je stále vživýchsložkách aže on každou chvíli stará hlášení vytáhne, aby si je prostudoval, ale nikam se nedostane. Myslím, že to víme my oba.

Smím na závěr učinit Starostlivou Poznámku?

V některých těch televizních pořadech (a myslím, že ivjedné Wambaughově knize, ale možná to byl James Patterson) po velké párty sbalonky apitím ahudbou následuje smutná závěrečná scéna. Detektiv jde domů azjistí, že bez své Pistole aOdznaku nemá jeho život smysl. Čemuž rozumím. Když se nad tím zamyslíte, co je smutnějšího než Starý Penzionovaný Rytíř? Každopádně se ten Detektiv nakonec zastřelí (Služebním Revolverem). Vyhledal jsem si to na internetu azjistil, že něco takového není vymyšlené. Opravdu se to děje!

Mezi policisty vdůchodu je mimořádně vysoký počet sebevražd!!

Ve většině případů je to tím, že policisté, kteří to udělají, nemají žádné blízké příbuzné, kteří by si všimli Varovných Příznaků. Spousta je jich, jako vy, rozvedená. Spousta jich mádospělé děti, které žijí daleko od domova. Myslím na vás, jak jste úplně sám ve svém domě na Harper Road, Detektive Hodgesi, amám stále větší starost. Co máte teď za život, když vzrušení zlovu máte za sebou? Díváte se hodně na televizi? Pravděpodobně. Pijete víc? Možná. Plynou hodiny pomaleji, protože je váš život teď tak prázdný? Trpíte nespavostí? Páni, to doufám ne.

Ale obávám se, že byste mohl být ten případ!

Pravděpodobně potřebujete Koníčka, abyste měl očem přemýšlet, místo abyste myslel na toho, kdo utekl aže už mě nikdy nechytíte. Bylo by moc zlé, kdybyste si začal myslet, že celá vaše kariéra byla ztráta času díky chlapíkovi, který zabil všechny ty Nevinné Lidi avám proklouzl mezi prsty.

Nechtěl bych, abyste začal přemýšlet osvé pistoli.

Ale vy na ni myslíte, že?

Nakonec bych rád uvedl závěrečnou myšlenku toho, komu to prošlo. Ta myšlenka je:

NASER SI, CHUDÁKU.

Jen žertuji!

S upřímným pozdravem

MERCEDESOVÝ VRAH

Pod tím ještě jeden smajlík. Aještě níž:

PS! Spaní Trelawneyovou je mi to líto, ale až předáte tento dopis det. Huntleymu, řekněte mu, ať se neobtěžuje prohlížet fotografie, které policie nepochybně na jejím pohřbu pořizovala. Byl jsem tam, ale pouze ve své fantazii. (Moje fantazie je velmi bujná.)

PPS: Chcete se se mnou spojit? Poskytnout mi svou zpětnou vazbu? Zkuste to Pod Debiiným modrým deštníkem. Dokonce jsem vám už založil jméno uživatele: kermitfrog19. Možná neodpovím, ale hele, člověk nikdy neví.

PPPS: Doufám, že vás tento dopis povzbudil!

4

Hodges sedí dvě minuty, čtyři minuty, šest, osm. Ani se nepohne. Drží dopis vruce adívá se na tisk od Andrewa Wyetha na zdi. Nakonec listy dopisu odloží na stolek vedle křesla azvedne obálku. Razítko je místní, což ho nepřekvapuje. Jeho dopisovatel chce, aby věděl, že je nablízku. Patří to kjeho výsměchu. Jeho dopisovatel by řekl, že to…

Patří klegraci!

Nové chemikálie apočítačové skenování dokáže získat zpapíru skvělé otisky prstů, ale Hodges ví, že jestli ten dopis předá forenznímu, nenajdou na něm žádné otisky kromě jeho. Ten chlap je blázen, ale jeho sebehodnocení mazaný pachatel bylo naprosto správné. Akorát že napsal bachatel, ne pachatel, anapsal to dvakrát. Ataky…

Počkat, počkat chvilku.

Jak jsi to myslel, až to předáte?

Hodges vstane, přejde sdopisem vruce koknu apodívá se ven na Harper Road. Kolem projíždí malá Harrisonová na mopedu. Je opravdu ještě moc mladá na to, aby takovou věc měla, ať si zákon říká, co chce, ale aspoň že má přilbu. Procinká tudy dodávka zmrzlináře Mr. Tastey, vteplém počasí objíždí po East Side od konce vyučování až do setmění.Pomalu tudy projede malé černé elegantní auto. Prošedivělé vlasy mážena za volantem namotané na natáčkách. Je to vůbec žena? Mohl by to být muž vparuce ašatech. Natáčky by byly dokonalá třešinka na dortu, ne?

Přesně to chce, aby sis myslel.

Ale ne. Tak to není.

Nejde oto, co si má myslet, jde oto, jak si ten samozvaný Mercedesový vrah (jenže měl pravdu, takhle ho noviny atelevizní zprávy nazvaly) přeje, aby Hodges uvažoval.

Je to ten zmrzlinář!

Ne, je to ten muž převlečený za ženu vtom elegantním autě!

Ne ne, je to ten chlap vnáklaďáku splynovými bombami nebo odečítač parkovacích hodin!

Jak se probudí taková paranoia? Pomůže jen tak mimochodem prohodit, že znáte víc než jen adresu bývalého detektiva. Poznamenat, že je rozvedený, aaspoň naznačit, že má někde dítě nebo děti.

Dívá se teď ven na trávník auvědomí si, že potřebuje posekat. Jestli se brzo neobjeví Jerome, budu mu muset zavolat, pomyslí si Hodges.

Dítě nebo děti? Teď si sám děláš srandu. Ví, že moje bejvalka jeCorinne amáme jednu dceru, už dospělou, ajmenuje se Alison. Ví, že Allie je třicet abydlí vSan Francisku. Nejspíš ví, že měří sto šedesát pět ahraje tenis. To všechno je běžně dostupné na internetu. Vdnešní době je tam všechno.

Jeho dalším tahem by mělo být předat tento dopis Peteovi ajeho novému parťákovi, Isabelle Jaynesové. Zdědili případ Mercedes ještě sněkolika dalšími pomníčky, když to Hodges zapíchl. Některé případy jsou jako nečinné počítače usnou. Tento dopis probudí případ Mercedes hezky fofrem.

V duchu si probírá cestu toho dopisu.

Ze škvíry na poštu ve dveřích na podlahu předsíně. Zpodlahy vpředsíni ke křeslu. Zkřesla sem koknu, odkud teď může pozorovat poštovní dodávku, která se vrací stejnou cestou, jakou přijela Andy Fenster má pro dnešek padla. Odsud do kuchyně, kde dopis poputuje do naprosto zbytečného igelitového sáčku suzavíracím zipem, protože zvyk je jako železná košile. Potom kPeteovi aIsabelle. Od Peta na forenzní ke kompletnímu roztažení akyretáži, kde se zbytečnost igelitového sáčku skonečnou platností prokáže: žádné otisky, žádné vlasy, žádná DNA, papír běžného druhu kdostání vkaždém papírnictví ve městě avneposlední řadě standardní laserový tisk. Možná dokážou určit, jaký druh počítače byl při psaní dopisu použitý (tím si nebyl jist, ví opočítačích málo, akdyž má stím svým potíže, obrací se na Jeroma, který bydlí naštěstí poblíž), ajestli ano, ukáže se, že to byl nějaký Mac nebo PC. Takže nic moc.

Z forenzního poputuje dopis zpátky kPeteovi aIsabelle, kteří nepochybně svolají idiotskou policejní schůzi, jaké vídáte vkriminálních seriálech na BBC jako Luther aHlavní podezřelý (které jeho psychopatický dopisovatel pravděpodobně miluje). Schůze bude doplněna bílou tabulí afotozvětšeninami dopisu, možná ilaserovým ukazovátkem. Hodges sleduje iněkteré britské krimiseriály aje přesvědčený, že Scotland Yardu nějak uniklo staré přísloví otom, že příliš mnoho kuchařů zkazí vývar.

Policejní schůze dosáhne jenom jedné věci aHodges je přesvědčený, že přesně to ten psychopat chce: jelikož bude odopisu vědět deset nebo dvanáct detektivů, jeho existence nepochybně prosákne do tisku. Psychopat nejspíš neříká pravdu, když tvrdí, že nemá puzení si zločin zopakovat, ale jednou věcí si je Hodges naprosto jistý: stýská se mu po pozornosti médií.

Na trávníku raší pampelišky. Nejvyšší čas zavolat Jeroma. Trávník netrávník, Hodges byl zvyklý ho tu vídat. Je to prima kluk.

Ještě něco. Ikdyby ten magor mluvil pravdu ažádné nutkání spáchat další masovou vraždu necítil (nepravděpodobné, ale nedá se to vyloučit), stále ho extrémně zajímá smrt. Podtext dopisu byl naprosto jasný. Odpráskni se. Stejně na to už myslíš, tak udělej další krok. Což bude zároveň krok poslední.

Viděl mě, jak si hraju státovou osmatřicítkou?

Viděl mě strkat si ji do úst?

Hodges musí přiznat, že je to možné. Nikdy ho ani nenapadlo stahovat žaluzie. Připadal si ve svém obývacím pokoji pitomě bezpečný, apřitom kdokoli může mít dalekohled. Nebo ho mohl vidět Jerome. Jerome houpavě si vykračující po chodníku apoptávající se, zda někdo stojí odomácí práce; rád jim říká prácičky pro ručičky.

Jenže kdyby ho Jerome viděl hrát si stím starým revolverem, vyděsil by se ksmrti. Něco by řekl.

Opravdu pan Mercedes masturbuje, když přemýšlí olidech, které přejel?

Za ty roky upolicie viděl Hodges věci, okterých by nikdy nemluvil snikým, kdo je také neviděl. Takové jedovaté vzpomínky ho vedou kzávěru, že jeho dopisovatel možná oté masturbaci říká pravdu, stejně jako jistě říká pravdu otom, že nemá žádné svědomí. Hodges četl, že na Islandu jsou studny tak hluboké, že do nich můžete hodit kámen anikdy nezaslechnete šplouchnutí. Podle něj jsou duše některých lidí taky takové. Věci jako souboje bezdomovců jsou jen vpůlce takových studní.

Vrátí se do svého křesla, otevře zásuvku ustolku avytáhne mobilní telefon. Na jeho místo dá osmatřicítku azásuvku zavře. Zkrácenou volbou vytočí policejní oddělení, ale když se ho operátorka zeptá, kam ho má přepojit, Hodges řekne: Ale kruci. Jenom jsem zmáčkl špatné tlačítko na mobilu. Promiňte, že jsem obtěžoval.

Neobtěžujete, pane, řekne žena súsměvem vhlase.

Nikam nevolat, zatím. Zatím nic nepodnikat. Potřebuje otom přemýšlet.

Opravdu, opravdu otom potřebuje přemýšlet.

Sedí adívá se na televizi, která je ve všední den odpoledne vypnutá, poprvé po několika měsících.

5

Večer odjede na Newmarket Plaza avrestauraci Thai si dá jídlo. Obsluhuje ho osobně paní Buramuková. Dlouho jsem vás neviděla, policisto Hodgesi. Zní to jako posisto Hušesi.

Co jsem vpenzi, vařím si sám.

Vy nechat vařit mě. Moc lepší.

Když znovu ochutná Tom Yum Gang paní Buramukové, uvědomí si, že má po krk polosyrových smažených hamburgerů ašpaget sNewmanovou omáčkou. Adezert Sang Kaya Fug Tong mu připomene, jak už ho unavuje Pepperidgeova farmářská kokosová buchta. Jestli už si nikdy nedám ani kousek kokosové buchty, klidně můžu žít dlouho ašťastně až do smrti, pomyslí si. Kjídlu vypije dvě plechovky singhy aje to nejlepší pivo, jaké měl od důchodového večírku vRaintree, který proběhl skoro přesně tak, jak popisoval pan Mercedes: dokonce istriptérka tam natřásala vnady. Včetně toho ostatního.

Že by se pan Mercedes schovával někde vzadu vsále? Jak říkávala ta kreslená vačice: Je to možný, Muskie, je to možný.

Už je zase doma, sedá si do křesla abere dopis. Ví, jaký musí být příští krok tedy pokud to nepředá Peteovi Huntleymu , ale taky má dost rozumu na to, aby se oto nepokoušel poté, co do sebe obrátil pár piv.Takže dopis vrátí do zásuvky na osmatřicítku (s igelitovým sáčkem se vůbec neobtěžoval) adá si další pivo. Tohle zlednice je jenom Ivory Special, místní značka, ale chutná stejně dobře jako singha.

Když ho dopije, zapne počítač, otevře Firefox avyťuká Pod Debiiným modrým deštníkem. Popisek dole není příliš popisný: Sociální stránka, kde si zajímaví lidé vyměňují zajímavé názory. Napadne ho, že půjde dál, ale pak počítač vypne. Ani tohle ne. Ne dnes večer.

Chodíval spát pozdě, protože to znamenalo strávit méně hodin převalováním, probíráním starých případů astarých chyb, ale dnes večerzalehne brzo aví, že usne skoro hned. Je to báječný pocit.

Těsně předtím, než hluboce usne, si vzpomene, jak jedovatý dopispana Mercedesa končil. Pan Mercedes chce, aby spáchal sebevraždu. Hodgese napadne, co by si asi pomyslel, kdyby věděl, že konkrétně tomuhle bývalému Rytíři Odznaku aPistole místo toho poskytl důvod žít. Aspoň nějakou dobu.

Pak se ho zmocní spánek. Dostane celých šest hodin odpočinku, než ho probudí měchýř. Dotápe do koupelny, vymočí se až na dno apak se vrátí do postele, kde spí další tři hodiny. Když se probudí, okny šikmo svítí slunce aptáci cvrlikají. Zamíří do kuchyně, kde si ukuchtí pořádnou snídani. Když si na talíř, na kterém má už slaninu atopinku, nakládá dvě usmažená vejce, překvapeně se zarazí.

Někdo si zpívá.

On.

6

Jakmile jsou talíře vmyčce, jde do pracovny rozebrat ten dopis. Takovou věc dělal už nejméně dvacetkrát, ale nikdy ne sám. Jako detektiv měl vždycky kruce Petea Huntleyho apřed Petem dva předchozí parťáky. Většina těch dopisů byly výhrůžky od bývalých manželů (a jedné nebo dvou bývalých manželek). Vtěch nebylo nic náročného. Některé obsahovaly vyděračné požadavky. Jeden byl od únosce dítěte, který požadoval ubohé ananicovaté výkupné. Atři čtyři, počítaje dopis od pana Mercedesa byly přiznání od vrahů. Dva znich obsahovaly očividné fantazie. Jeden možná byl, nebo taky nebyl, od sériového vraha, kterému říkali Dálnicový Joe.

A co tenhle? Pravý, nebo falešný? Skutečný, nebo výmysl?

Hodges otevírá zásuvku, vytahuje žlutý kancelářský blok, odtrhává týden starý list snákupním seznamem. Pak vytahuje zhrnku upočítače propisku. Nejdřív se zamyslí nad tím detailem skondomem. Jestli si ho ten chlap opravdu vzal, odnesl si ho ssebou… ale to dává smysl, ne?Kondomy nesou otisky prstů, takže jsou stejně dobrá stopa jako semeno. Hodges se zamyslí nad dalšími detaily: jak se mu zasekl bezpečnostní pás, když vrazil do davu, jak mercedes poskakoval, když přejížděl těla. Takové věci by nebyly vžádných novinách, ale mohl si to taky vymyslet. Dokonce řekl…

Hodges přelétne dopis očima, atady to je: Moje fantazie je velmi bujná.

Ale byly tu další dva detaily, které si nemohl vymyslet. Dva detaily, které před médii utajovali.

Do bloku, pod nadpis JE PRAVÝ? Hodges píše: SÍŤKA NA VLASY. BĚLIDLO.

Pan Mercedes si síťku odnesl, stejně jako si vzal ten kondom (pravděpodobně stále zavěšený na čuráku, za předpokladu, že tam vůbec byl), ale Gibson zforenzního potvrdil, že ji pachatel měl určitě na sobě,protože nechal na místě klaunskou masku ake gumě nebyly přilepené žádné vlasy. Ozápachu chloru rozkládajícího DNA nebylo pochyb. Musel ho použít spousty.

Ale nejde jenom otyhle věci, jde oto všechno. Otu sebejistotu. Nenašel žádné tápání.

Zaváhá, pak napíše: JE TO TEN CHLAP.

Znovu zaváhá. Přeškrtá CHLAP anapíše HAJZL.

7

Uplynula už nějaká doba, co naposledy přemýšlel jako policajt, aještě delší, co dělal takovouhle práci zvláštní druh ohledání, který nevyžaduje kamery, mikroskopy ani speciální chemikálie , ale jakmile se do toho pustí, zahřívá se rychle. Začne sérií nadpisů.

JEDNOSLOVNÉ ODSTAVCE.

VĚTY VELKÝMI PÍSMENY.

VÝRAZY VUVOZOVKÁCH.

VZNEŠENÉ VĚTY.

NEZVYKLÁ SLOVA.

VYKŘIČNÍKY.

Zastaví se, klepe si propiskou odolní ret ačte dopis znovu od Milý detektive Hodgesi až po Doufám, že vás tento dopis povzbudil! Pak připíše na papír další dvě záhlaví, takže už mu sotva zbývá místo.

POUŽÍVÁ BASEBALLOVÉ METAFORY, MOŽNÁ JE FANOUŠEK.

VYZNÁ SE VPOČÍTAČÍCH (POD 50?)

S těmi posledními dvěma si není moc jistý. Sportovní metafory se používají obecně, zvlášť mezi politickými chytráky, avdnešní době jsou na facebooku atwitteru iosmdesátníci. Hodges osobně využívá možná jen dvanáct procent potenciálu svého macu (aspoň to Jerome tvrdí), ale to zněj nedělá součást většiny. Někde však začít musí akromě toho, ztoho dopisu čišelo mládí.

Vždycky měl na takovouto práci talent, amnohem víc než dvanáct procent zní je intuice.

Pod NEZVYKLÁ SLOVA sepsal už skoro tucet příkladů ateď si zakroužkoval dvě: sjedním ze svého středu aspontánní ejakulace. Vedle nich přidá jméno: Wambaugh. Pan Mercedes je parchant, ale bystrý, sečtělý parchant. Má bohatou slovní zásobu anedělá překlepy. Hodges si umípředstavit, jak Jerome Robinson říká: Automatická kontrola pravopisu, kamaráde. To je jasný, ne?

Jistě, jistě, vdnešní době kdokoliv stextovým procesorem dokáže psát bez chyb jako šampion, ale pan Mercedes napsal Wambaugh, nikoli Wombough nebo dokonce Wombouw, ačkoli tak to zní. Už jenom ten fakt, že si vzpomněl připojit tiché gh, naznačuje značně vysokou inteligenci. Přípis pana Mercedesa sice není zrovna literární dílo, ale píše mnohem líp, než jsou napsané dialogy vseriálech jako NCIS nebo Sběratelé kostí.

Domácí vzdělávání, veřejné školství nebo samouk? Záleží na tom? Možná ne, ale možná ano.

Hodges si nemyslí, že je to samouk, ne. To psaní je příliš… jaké?

Rozmáchlé, pronese do prázdné místnosti, ale je vtom ještě něco víc. Je zaměřené ven. Ten chlapík nepíše pro sebe. Učil se sjinými. Apíše pro jiné.

Vratká dedukce, ale má oporu vjistých ozdobách těch vznešených větách. Musím začít blahopřáním, píše. Doslova stovky případů, píše. A dvakrát Zdalipak jste na mě myslel. Hodges na střední škole dostával zangličtiny jedničky, na vysoké dvojky, apamatuje si, jak se téhle věci říkalo: opakování svariacemi. Představuje si pan Mercedes, že se jeho dopis objeví vnovinách, bude obíhat po internetu, budou ho citovat (sice neochotně, ale sdávkou uznání) ve Zprávách ošesté na čtvrtém kanále?

Jasně že si to představuješ, říká Hodges. Kdysi dávno jsi předčítal svoje referáty před třídou. To se ti taky líbilo. Líbilo se ti být středempozornosti. Že jo? Až tě najdu jestli tě najdu , zjistím, že jsi byl vhodinách angličtiny stejně dobrý jako já. Pravděpodobně lepší. Hodges si nevzpomínal, že by někdy použil opakování svariacemi, leda náhodou.

Jenže ve městě tu mají čtyři veřejné střední školy abůhví kolik soukromých. Nemluvě opřípravkách, nástavbách, městské vysoké aKatolické univerzitě svatého Judy. Spousta kopek sena, ve které se může otrávená jehla schovat. Pokud vůbec chodil do školy tady unich ane vMiami nebo ve Phoenixu.

Navíc je to prohnaný pes. Dopis je plný falešných stop výrazyskapitálkami jako Olověné Boty nebo Starostlivá Poznámka, výrazy vuvozovkách, výstřední používání vykřičníků, úderné odstavce ojedné větě. Kdyby pana Mercedesa požádali oukázku rukopisu, žádný předešlý stylistický nástroj by nepoužil. Hodges to ví stejně dobře, jako zná svoje nešťastné křestní jméno: Kermit, jako vkermitfrog19.

Jenže.

Ten parchant zdaleka není tak chytrý, jak si myslí. Dopis skoro jistě obsahuje dvě pravé stopy, jednu rozmazanou adruhou křišťálově jasnou.

Ta rozmazaná stopa je jeho setrvalé používání čísel místo číslovek: 27, ne dvacet sedm. 40 místo čtyřicet. Det. 1. třídy místo Det. První třídy. Bylo tam několik výjimek (napsal jedné věci místo 1 věci), ale podle Hodgese jen potvrzují pravidlo. Ta čísla mohla být další kamufláž, to ví, ale je dost možné, že pan Mercedes si tohle skutečně neuvědomuje.

Kdybych ho dostal do VM 4 ařekl mu, aby napsal Čtyřicet zlodějů ukradlo osmdesát snubních prstenů…?

Jenže K. William Hodges se do žádné výslechové místnosti už nikdy nedostane, ani do VM 4, kterou měl zvlášť voblibě vždycky byl toho názoru, že mu nosí štěstí. Ledaže by ho chytili, jak blbne stímhle svinstvem, avtom případě by nejspíš seděl na špatné straně kovového stolu.

Tak dobře. Do výslechové místnosti odvede toho chlapa Pete. Petenebo Isabelle nebo oba. Přinutí ho, aby napsal 40 zlodějů ukradlo 80snubních prstenů. Co pak?

Pak ho požádají, aby napsal Policisté chytili pachatele skrývajícího se vuličce. Jenže to slovo pachatel trochu zašumlují. Protože přes všechny své psací dovednosti si pan Mercedes myslí, že slovo pro zločince jebachatel. Možná si také myslí, že slovo souvisí stím, že zločinci si majídávat pozor.

Hodgese by to nepřekvapilo. Až do vysoké si myslel, že fotografie se píše fotrgrafie. Viděl slovo fotografie ve všech možných knihách, ale jeho mozek to prostě odmítal zaznamenat. Jeho matka říkala narovnej tu fotrgrafii, Kerme, je nakřivo, aotec mu občas dával peníze, když měl jít kfotrgrafovi, ato mu prostě uvízlo vhlavě.

Poznám tě, až tě najdu, drahouši, pomyslí si Hodges.

Napíše si to slovo azakroužkuje ho, apak znovu aznovu, až jevrámečku. Ty budeš ten pitomec, který místo pachatel říká bachatel.

8

Projde se kolem bloku, aby si vyčistil hlavu, zdraví lidi, které už dlouho nepozdravil. Vněkterých případech celé týdny. Paní Melbournová pracuje na zahradě, akdyž ho uvidí, pozve ho na kávový koláč.

Měla jsem ovás starosti, říká, když se usadili vkuchyni. Má jasný, zvídavý pohled, jako vrána spatřivší čerstvě přejetého chipmunka.

Zvykat si na důchod bylo těžké. Usrkne kávy. Je mizerná, ale pořádně horká.

Někteří lidé si na něj nezvyknou nikdy, odpoví aměří si ho těmabystrýma očima. Ta by se uvýslechu jen tak nerozložila, pomyslí si Hodges. Zvlášť lidé, kteří měli hodně stresující zaměstnání.

Ze začátku jsem si trochu nevěděl rady sčasem, ale už je to lepší.

To ráda slyším. Pořád pro vás pracuje ten milý negerský chlapec?

Jerome? Ano. Hodges se usměje anapadne ho, jak by asi Jerome reagoval, kdyby věděl, že ho některý ze sousedů považuje za miléhonegerského chlapce. Nejspíš by vycenil zuby vúsměvu avykřikl No jasan! Jerome ajeho prácičky pro ručičky. Se záluskem na Harvard. SPrincetonem vzáloze.

Nějak se fláká, poznamená paní Melbournová. Váš trávník už je pořádně přerostlý. Ještě kávu?

Hodges súsměvem odmítne. Mizerné kafe se dá pít jedině horké.

9

Zase doma. Nohy ho brní, hlavu má provětranou, vústech pachuť jako po novinách vptačí kleci, ale mozek mu bzučí kofeinem.

Naloguje se na webové stránky městských novin avyhledá několik článků omasakru uMěstského centra. Hledá nikoli první článek publikovaný jedenáctého dubna 2009 pod děsivými titulky, ani mnohem delší článek vnedělním vydání zdvanáctého dubna. To, co hledá, je vpondělních novinách: fotografie opuštěného volantu vražedného vozu. Rozhořčený popisek: MYSLEL SI, ŽE JE TO LEGRAČNÍ. Uprostřed volantu byl znak mercedesu přelepený žlutým smajlíkem. Takovým tím, co má sluneční brýle acení zuby.

Na policii kvůli té fotce zuřili, protože detektivové pověření případem Hodges aHuntley média požádali, aby informaci osmajlíkuneuveřejňovali. Hodges si vzpomíná, že vydavatel se podlézavě omlouval. Chyba vkomunikaci, tvrdil. Už se to nikdy nestane. Slibuju. Čestné skautské.

Prý omyl, sakra, vztekal se Pete, jak si Hodges vzpomíná. Mělifotku, která jim dokázala stříknout do oběhu trochu steroidů, aby se jim našponovaly ty jejich třaslavý zadky, tak ji kurva použili.

Hodges si fotku znovin zvětšuje tak dlouho, až vyceněný žlutý smajlík zaplní celou počítačovou obrazovku. Znamení bestie, pomyslí si, ve stylu jedenadvacátého století.

Číslo, které tentokrát vytočí zrychlenou volbou, není ústředna policejního okrsku, ale Peteův mobil. Jeho starý parťák to zvedne při druhém zazvonění. Zdravím, kamaráde stará. Tak jak ti jde důchod kduhu? Vypadá opravdu potěšeně aHodgese to přiměje kúsměvu. Taky to vněm vyvolá pocit viny, ale ani ho nenapadne, že by vycouval.

Mám se dobře, říká, ale stýská se mi po tom tvým tlustým hypertenzním ksichtu.

To určitě. Avyhráli jsme vIráku.

Přisámbohu, Petere. Co kdybysme si zašli na oběd atrochu pokecali? Stavím se pro tebe apůjde to na mě.

To zní dobře, ale dneska jsem už jedl. Co zítra?

Mám narvaný program, má ke mně přijet Obama poradit se kvůlirozpočtu, ale asi bych si mohl pár věcí přehodit. Co bych pro tebe neudělal.

Di do prdele, Kermite.

Proč bych to dělal, když ty vtom seš mnohem lepší. Tlachání je jako stará písnička sjednoduchým textem.

Co takhle uDeMasia? Tam jsi vždycky chodil rád.

DeMasio mi vyhovuje. Vpoledne?

To půjde.

A určitě máš čas na starou děvku, jako jsem já?

Billy, na to se ani nemusíš ptát. Chceš, abych vzal iIsabelle?

Nechce, ale odpoví: Jestli chceš.

Něco ze staré telepatie asi ještě funguje, protože Pete po krátkéodmlce řekne: Možná si tentokrát uděláme jenom pánskou jízdu.

Jak chceš, říká Hodges súlevou. Těším se.

Já taky. Rád jsem tě slyšel, Billy.

Hodges zavěsí aještě chvíli se dívá na zubatý smajlík. Zabírá celý monitor.

10

Večer sedí vkřesle, dívá se na zprávy ojedenácté. V bílém pyžamu vypadá jako obtloustlý duch. Řídnoucími vlasy mu matně prosvítá kůže. Hlavní událostí je havárie plošiny Deepwater Horizon vMexickém zálivu, kde stále tryská nafta. Hlasatel říká, že jsou ohroženi tuňáci alouisianský průmysl zaměřený na měkkýše je možná zničený na celou generaci. Sopka na Islandu (její jméno hlasatel zkomolí na cosi jako Ídža-fil-kul) stále dělá zmatky vtransatlantické letecké dopravě. Policie vKalifornii tvrdí, že možná konečně nastal průlom vpřípadu sériového vraha zvaného Ponurý spáč. Žádná jména, ale podezřelý (bachatel, pomyslí si Hodges) je popsán jako upravený azdvořilý Afroameričan. Hodges si pomyslí Teď už jenom kéž by někdo skřípl Dálnicového Joea. Nemluvě oUsámovi bin Ládinovi.

Následuje předpověď počasí. Bude teplo aslunečno, slibuje pohledná rosnička. Čas vybalit plavky.

Tebe bych vplavkách viděl rád, drahoušku, řekne Hodges adálkovým ovladačem vypne televizi.

Vytáhne ze zásuvky otcovu osmatřicítku, cestou do ložnice zní vysype náboje astrčí ji do sejfu ke svému glocku. Vposledních dvou třechměsících strávil rozjímáním nad Victory .38 spoustu času, ale dnes večer, kdy ji zamyká do trezoru, si na to skoro nevzpomene. Přemýšlí oDálnicovém Joeovi, ale nijak zvlášť usilovně. Dnes už je Joe problém někoho jiného. Stejně jako Ponurý spáč, ten zdvořilý Afroameričan.

Je pan Mercedes taky Afroameričan? Technicky je to možné nikdo zněj neviděl nic než natahovací klaunskou masku, košili sdlouhými rukávy ažluté rukavice na volantu , ale Hodges si to nemyslí. Bůh ví, že vtomhle městě je spousta černochů schopných vraždit, ale tady je potřeba vzít vúvahu zbraň. Čtvrť, ve které bydlela matka paní Trelawneyové, je většinově bohatá avětšinově bílá. Černého muže, který by se poflakoval kolem zaparkovaného Mercedesu SL500, by si někdo všiml.

No, pravděpodobně všiml. Lidé dokážou být neuvěřitelně nevšímaví. Ale zkušenost Hodgese poučila, že bohatí lidé bývají oněco všímavější než běžní Američané, zvlášť pokud jde ojejich drahé hračky. Nechce tvrdit, že jsou vyloženě paranoidní, ale…

Prd nejsou. Bohatí lidé dokážou být štědří, dokonce iti, co majíhrůzostrašné politické názory, dokážou být štědří, ale většinou věří ve štědrost podle vlastních pravidel avhloubi duše (ne zas moc hluboko) se vždycky bojí, že jim někdo ukradne dárky asní narozeninový dort.

Takže dejme tomu upravený azdvořilý?

Ano, rozhodne se Hodges. Nemá žádný hmatatelný důkaz, ale tendopis naznačuje, že pan Mercedes takový je. Možná chodí vobleku apracuje vkanceláři, nebo si třeba obléká džíny apracovní košili avyvažuje pneumatiky vservisu, ale není to žádný odrbanec. Možná toho moc nenamluví tihle tvorové bývají opatrní ve všech životních aspektech, což zahrnuje ipromiskuitní žvanění ale když přece jen promluví, potom mluví nejspíš přímo ajasně. Pokud se ztratíte apotřebujete nasměrovat, dá vám dobré pokyny.

Hodges si čistí zuby amyslí si: DeMasio. Pete chce obědvat uDeMasia.

Peteovi to vyhovuje, protože má pořád odznak apistoli, aHodgesovi to zřejmě taky vyhovovalo ve chvíli, kdy otom telefonovali, protože vtu chvíli přemýšlel jako policajt ane důchodce střinácti kily nadváhy. Nejspíš to bude vpohodě bude tam za jasného denního světla , ale ta restaurace se nachází na okraji Lowtownu, což není zrovna výletní čtvrť. Blok západně od restaurace, za pilíři dálničního nadjezdu, se město mění vpustinu plnou prázdných parcel aopuštěných činžáků. Na rozích ulic se nepokrytě prodávají drogy, vzkvétá tu ilegální obchod se zbraněmi anejoblíbenějším sportem je vtéhle čtvrti žhářství. Pokud se Lowtown dá za čtvrť považovat. Samotná restaurace opravdu skvělý italskýpodnik je ale bezpečná. Smajitelem si padli do oka, což se vyrovná kartě Parkování zdarma vMonopolech.

Hodges si vypláchne ústa, vrátí se do ložnice, astále smyšlenkami na DeMasia se nerozhodně zadívá na skříň, ve které je za pověšenými kalhotami, košilemi asportovními saky, která už nenosí (kromě dvou se už do žádného nevejde) schovaný sejf.

Má si vzít glock? Nebo snad victory? Victory je menší.

Pleskač postačí. Je to jenom malá pojistka ve vysoce rizikové části města.

S úsměvem usne.

11

12

Jo?

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22