Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Kateřina Kubalová

Terapie není slabost
Příběhy osobností, které se nebály říct si o pomoc

Odpovědná redaktorka Petra ŠROUBEK POHLOVÁ
Sazba a obálka Martina BÁRTOVÁ
Korektury Hana LUNDIAKOVÁ

Vydala GRADA Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10278. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

copyright © Kateřina Kubalová, 2025
foto © archiv osobností
copyright © Grada Publishing, a.s., 2025

ISBN 978-80-271-8246-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-8245-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-5832-4 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Z celého srdce děkuji

Davidu MATÁSKOVI, Lence Noře NÁVORKOVÉ, Jaroslavu PETROUŠOVI, Davidu KRAUSOVI, Kristýně FREJOVÉ, DEBBI, Markétě LUKÁŠKOVÉ, Václavu KUNEŠOVI, Šárce VAŇKOVÉ, Tomášovi ARSOVOVI, Ivaně JIREŠOVÉ, Ivě PAZDERKOVÉ, Aleně DOLÁKOVÉ, Petrovi VAŇKOVI, Tomášovi ŠEBKOVI

za ochotu jít se mnou do projektu knihy TERAPIE není slabost. Vím, že to pro Vás mnohdy nebylo jednoduché. Vážím si Vaší otevřenosti, toho, že jste mě, a teď i čtenáře, pustili do svého nitra. Věřím, že Vaše příběhy mohou být pro čtenáře inspirací a snad někomu pomohou najít cestu tak, jako jste ji našli i Vy.

Milí čtenáři,
jsem moc ráda, že držíte v rukách právě tuto knihu, a pokud Vás třeba jen trochu bolí duše, nebojte se to řešit.
Jde to.

Moje rodino, měli jste to se mnou těžké. Děkuji Vám, že jste zvládli měsíce mého psaní a nekonečného povídání o chystané knize.

Vaše Katka

01 /

DAVID MATÁSEK

Za své problémy jsem se styděl

Průvodce duševní nepohodou potřeboval herec David MATÁSEK dvakrát. Vprvním případě ho dohnal stres zkomplikované rodinné situace, ve druhém tíseň po covidových karanténách. Zatímco poprvé spolu sterapeutkou ladili vhodnou metodu, podruhé už šel najisto. Osvých peripetiích, díky kterým má prý na sebe manuál, mi bez příkras vyprávěl vkavárně na svém rodném Žižkově.

David Matásek
foto © Národní divadlo, Pavel Hejný

— Moje potíže začaly zhruba před dvanácti lety.

Nakupily se mi trable psychického rázu úzce spojené sproblémy vrodině. Styděl jsem se za to, budeme mluvit otevřeně, že jsem paroháč, že jsem selhal aže ani moji nejbližší kamarádi neví, co se děje unás doma. Se ženou jsme se oba tvářili, že je všechno vpořádku. Chodili jsme spolu na oslavy, spřáteli do hospod, ale samozřejmě to na mně, ikdyž jsem mistr světa vpředstírání, bylo vidět. Byl jsem skleslej, takovej odpojenej. Hodně jsem zhubnul, což lidi připisovali józe, se kterou jsem vté době začínal, ajá je vtom nechával. Jóga mi pomáhala, ale ne docela. Samozřejmě se během ní hodinu věnujete sobě, přestanete myslet na vnější okolnosti asoustředíte se jen na cvičení. Tím, že dochází kdetoxu těla, nastane ipsychický detox, takže alespoň chvíli potom má člověk pocit, že je šťastnej.

— Problémy jsem si nechtěl přiznat.

Přišlo mi to jako selhání. Jsem až úzkostně perfekcionistickej apedantskej, což zřejmě způsobilo ikrach vztahu. Ono se stím žije těžko– jsem prostě pan plánovač, pan diář, všechno musí sedět. Když se řekne ve čtyři, tak to fakt musí být ve čtyři, ikdyž je to marginálie. Byl jsem fakt úplně umanutej. Navíc moje generace není zvyklá opsychice mluvit nebo se oni starat. Přijde mi, že zejména muži mají pocit, že je duševní zdraví něco, čím se zabývají hlavně ženy– řeší to anějak osebe pečujou. My muži ne, my si myslíme, že jak to přišlo, tak to odejde– samo. Ale to je velký omyl. Ani já jsem si nijak nepomáhal.

— Odborníka jsem nevyhledal, odborník si našel mě.

Byl jsem na jedné oslavě, stál jsem akoukal, jak se lidi radujou, azároveň mi vhlavě běžely moje problémy. No, aprotože ženy mají čivy apudově to cejtěj, tak to žena mého velkého kamaráda musela vidět, nebo asi slyšela to chroustání vmý hlavě, ten dřevokaznej proces. Podívala se na mě azcela lakonicky řekla– ty seš úplně vprdeli, viď. Máš vúterý ve čtyři čas? Ajá, protože jsem tušil, že se zabývá psychoanalýzou, řekl, že jo. Sám bych odborníka asi nevyhledal. To bych se asi musel nějak zásadně zhroutit, musel by nastat problém vpráci nebo bych to musel přehnat salkoholem, kterému jsem se ale docela vyhejbal, protože mi nepomáhal. Kdo ví, kam až by to muselo dojít.

— První sezení vůbec nebyla jednoduchá.

Na mě totiž vzhledem kprofesi nejdou naroubovat běžné postupy. Začali jsme tím, že jsem měl popelníku říct, co si myslím osvé situaci. To jsem udělal, terapeutka byla spokojená aříkala– no vidíš, lepší? Já jí ale vysvětlil, že mluvit na imaginární předměty nebo říkat mami Táně Medvecký, je moje práce. Tak jsme to zkusili jinak apostupně jsme se dopracovali kúplně obyčejné, jednoduché amyslím si, že velice účinné metodě atou je verbalizace problémů. Vtom to mají ženy jednodušší– umí se, když to řeknu úplně hloupě, vykecat zproblémů. Orální averbální dispozici mají daleko víc vyvinutou, ktomu mají lepší či horší kamarádky, mají to prostě vsobě. My muži se otěch věcech, azejména onašich selháních, stydíme mluvit.

— Během našich sezení jsme šli hodně do hloubky.

Terapeutka se snažila najít příčinu vdětství. Já nevím, jestli je to možné, nerozporuju to, jsem jen pacient. Nevím, jak moc je to dobrý, ale hodně mě to rozvrátilo, jednoznačně jsem na tom byl po prvních terapiích hůř. Najednou jsem měl problém mluvit se svými rodiči, státou, vynořily se staré křivdy.

Ona mi řekla– musíš jim to říct, ajá byl najednou na tátu ne nespravedlivej, ale útočnej anepříjemnej, protože jsem myslel, že mi to pomůže. Nevím, jestli mi to nějak pomohlo. Táta brzy potom onemocněl ajá toho nechal, protože jsem mu nechtěl přidělávat další starosti, takže jsem to nedotáhnul úplně do konce.

—

— Moje dětství bylo způlky velice šťastné, alespoň já ho tak vidím.

Terapeuti by tam ale samozřejmě našli nějaký šváby aproblematické neuralgické body, které ovlivnily moji sebedůvěru. Nebo přílišnou upjatost ke konstantám, jako je čas a termíny. Jako upnutí se na práci aodsouvání osobních problémů. Možná to skutečně vzniklo tam, ale to nejsem schopen nahlédnout, neb jsem tím neprošel.

Sezení jsem měl každý týden, bylo to intenzivní. Já nechtěl neurol nebo jinou medikaci– toho jsem se kvůli své práci bál. Herec by neměl být plochej azapráškovanej. Znám kolegy, kteří stím nějakým způsobem pracovali, aje to znát. Ať je to tišidlo, nebo povzbuzovadlo, najednou je člověk jinej. Buď má na tváři zavěšenej chemickej úsměv, anebo je emočně plochej. My herci ale musíme být vzrušivý, takže jsem se medikace bál apřišlo mi spíš logický podstupovat přirozený verbálně očistný proces.

— Ulevilo se mi ve chvíli, kdy jsem se naučil konstruktivně plakat.

Umuže je to dost nepřijatelný– boys don’t cry. Hrozně dlouho mi to trvalo, minimálně čtyři sezení. Byla to strašná úleva. Když pochopíte, že můžete před někým brečet, aneznamená to, že jste plačka, ani to není stařecká lakrimozita (plačtivost– pozn. autorky). Ne, prostě najednou před někým brečíte, něco říkáte, do toho se vysmrkáte. Není to nic ponižujícího, naopak vás to zlidšťuje. Vočích toho druhého vás to může iposílit. Můžete být vjeho očích někdo, kdo si sice prochází něčím obtížným, ale pere se stím. Nejste sra * ka, která se upíjí nebo všechno hází na někoho jiného.

— Pomáhalo mi mluvení iposlouchání.

My herci se zabýváme pochody imaginárních literárních postav. Umíme naslouchat avyčíst ztoho kauzalitu. Jsem dobrý posluchač. Když mi terapeut něco říká, nenamítám, že to tak není. Aněkde hluboko jsem zahlídl toho malýho Davida, uťáplýho, vystrašenýho. Problém je, že si člověk nese nějakou představu osobě alidi ho nějak vnímají– to je ten silnej David, ten velkej taťka, ta minulost avšechno… Avy si na to postupem času zvyknete. Nesete si to, odkrejt seje svízelný abolestivý. Ale udělal jsem to, musel jsem to udělat, protože to bylo potřeba.

Na dalších sezeních jsem zjistil, že mám, jak už jsem říkal, představu, že je potřeba být ve všem perfektní. Perfektní manžel, milenec, táta, kolega, herec, kamarád. To už je šest perfektních lidí na jednoho, ato prostě nejde. Snažím se sám sebe brát jako chybující bytost, říkám si– nevyčítej si, že jsi vněčem selhal, tak jsi přišel opatnáct minut pozdě, protože jsi se zakoukal do něčeho hezkýho, apřestal ses dívat na hodinky, vždyť to je normální. Neříkám, že bych nějak ludračil, že bych pravidelně chodil pozdě. Neberu to ale jako totální konstantu, která se nedá porušit. Pak sedíte vkavárně, na někoho čekáte, on stejně přijde pozdě anapíše sms, že zůstal vzácpě. Lidi to berou daleko sportovněji.

— Za terapeutkou jsem docházel dlouho.

Pak jsme se rozešli stím, že kdykoliv budu cokoliv potřebovat, můžu se ozvat. Mezitím jsem překopal celý svůj život, našli jsme se snovou partnerkou. Zásadní problém, kvůli kterému to celé nastalo, pominul. Dnes jsme sbývalou ženou kamarádi, můžu říct. Prožili jsme spolu hezkých deset let. Dva roky byly hrozný, ale prožili jsme je, člověk nemůže říct, že to nebylo. Máme dvě super děti, se svou současnou ženou mám syna. Potkáváme se, když mají děti narozeniny, popřejou si, anajednou jsou tam dva tatínci, dvě maminky. Dopadlo to nejlíp, jak mohlo, protože jsem přestal bejt ten ublíženej.

— Přestat být oběť, sebemrskač aobviňovač fakt pomůže.

To všechno jde ruku vruce. Chyby hledáte usebe, hledáte je všude možně, třeba iurodičů ave vývoji. Je dobrý si tím projít, ale vím, jak hrozně tátu naše noční povídání na téma, proč jsi nám to udělal, zraňovalo. Možná by bylo dobré, kdyby tam byl nějaký prostředník, mediátor.

Můj táta byl self made man, jedináček, který vyrůstal se svobodnou matkou, což bylo samozřejmě vpadesátých ašedesátých letech něco jiného než dnes. Byl mimořádně úspěšný ve svém oboru, scénografii, aknám byl mimořádně kritický. Sice byl umělec, ale měl výchovu jako důstojník československé armády, všechno vkomínkách. Ato nemluvím jen okošilích ve skříni, ivsobě měl všechno seřazené. Hlavní bylo– nad nikoho se nevyvyšuj, nebuď pyšnej, spíš se podceňuj. Je to jedno sdruhým, činitelů, které pak člověka ovlivňují, je moc.

— Sokolím mám někdy problém.

Vidím veliká silná ega, která nejsou schopná být trošičku sebekritická, nahlížet na sebe maličko střízlivýma očima. Všichni jsou strašně super asilný, protože ta doba to vyžaduje. Chápu avůbec to těm mladým– třicátníkům, nebo svým dětem nezávidím. Jsou dnes adenně konfrontovaní súspěšnejma vylhanejma profilama na sociálních sítích. Všestnácti nebo sedmnácti letech, když sami mají nadváhu abeďary, je to strašný.

Moje křehčí děti stím měly problémy adocházely na terapie. Díky své zkušenosti jsem byl ve stavu, že jsem ty jejich problémy neodmávnul. Vím, že tu jsou odborníci, kteří mají vhled, jsou na to školení, akteří vás tou šlajsnou nebo peřejí provedou. Jsou to horští vůdci vnašich blouděních. Já je začal znovu potřebovat po covidu.

— Blížící se problémy jsem cítil fyzicky, jako úzkost.

Lidé se mě ptají, jak můžu vylézt na jeviště, jestli nemám trému. Samozřejmě, že mám trému, je to taková ta správná předstartovní horečka, kdy se mozek zahřívá na provozní teplotu amalinko se vám potí dlaně. Ale stát před představením za oponou, modlit se, aby vypadl proud, nemoci se nadechnout, není dobrý. Ato se mi dělo. Někdy jsem se ráno probudil stím, že večer hraju, aměl jsem úplné šedo, odpoutat se od myšlenky, že mám představení, bylo nemožné. Přestával jsem jíst.

Spustilo se to vcovidu, vdobě, kdy jsme každý večer nehráli. Bylo to, jako když se zraní vrcholový sportovec. Nemůžete trénovat ani závodit, anávyky, které máte, upadají. Bylo mi přes padesát anajednou jsem se bál, že to nezvládnu. To byla jedna věc. Ataky jsem si začal říkat, jestli diváky vůbec zajímá, co jsme pro ně připravili. Vždyť oni mají svoje problémy, krachuje jim podnikání, jsou zavřený doma, děti nechodí do školy, třeba jim někdo umřel, aco my tady– Hamlet, co to je?

—

— Moje problémy trvaly asi rok. Myslel jsem si, že je rozchodím.

Ale dost jsem chlastal anejenom to. Moje žena to samozřejmě poznala ařekla: „Buď někoho vyhledej, nebo se odstěhuju. To, co tu provozuješ, se mi nelíbí.“ Pomohla mi přes aplikaci najít terapeuta ajá za ním šel. Jeho životní zkušenost, kterou jsem cítil, mě uklidňovala. Moc mi pomohl. Nijak moje problémy nezlehčoval. Ověcech mluvil přímo, což možná mohlo být způsobeno určitou jazykovou nejistotou, protože to nebyl Čech. Nijak nekroužil, vždycky šel ktomu meritu auměl věci seřadit. Sním jsem opět používal verbalizaci– klient mluví 45 minut azbývajících 15 minut terapeut. Propojuje to, co slyšel na začátku, sněčím, co se řeklo na konci. Věci úplně lapidárně poskládal za sebe anajednou se mi to sestavilo jako žebříček.

— Konečně jsem viděl, co je podstatný aco je nepodstatný.

Co člověk vživotě úplně nepotřebuje aco mu naopak ubližuje. Takhle jednoduchý to bylo. On mi hned na začátku narovinu řekl, kolik mu dám peněz za hodinu, že to bude šest sezení, apokud usoudíme, že to nestačí, tak se domluvíme dál. Já mu na šestém sezení řekl: „Děkuju, vaše číslo si nevymažu anikdy nezapomenu na to, co jsme tady spolu prožili.“

Během sezení už jsme neřešili dětství. Terapeut se spíš zabýval tím, co se děje vdaném okamžiku, jak co prožívám ajak věci vidím, jak nahlížím na situaci vrodině, vdivadle, jaké mám kolegy, jak se knim chovám ajakým způsobem řeším pracovní nebo rodinné konflikty. To je hrozně důležité, protože se člověk trošičku prozradí. Jsem hodně ironickej asarkastickej, ale nikdy ne zlej. Ale já začal bejt zlej. Ten sarkasmus najednou přešel červenou čáru azačalo to být hnusný. Rozeznal to ařekl– tohle už bylo možná moc, co jste řekl, ne? Ajá– kurva, to jsem pos*al, takhle přijdu okamarády.

Po šesti terapiích jsem udělal menší krok než předtím. Jednak jsem chodil zjiného důvodu ataky už to nebylo poprvé. Každé poprvé je silné, navíc poprvé jsem musel vůbec přistoupit na to, že něco takového podstoupím. Tady jsem pomoc sám vyhledal. Ale bylo to neméně podstatný. Zabývali jsme se aktuálními problémy avelice mi to pomohlo. Terapie mi daly manuál na sebe.

— Když se blíží problém, poznám to.

Většinou se hlásí úzkostí spojenou sobsedantně kompulsivní poruchou, okteré dobře vím. Vrodině se tomu smějeme aděti se baví tím, co zase ten táta vyvádí. Moje žena třeba nikdy nepustí myčku, musí čekat na mě, protože já ji vždycky celou přeskládám, páry ponožek na sušáku rovnám podle barev. Nicméně když začnu až moc sledovat, že basy nejsou pořádně srovnaný nebo že tamhle ta bednička je trochu křivě, vím, že se něco děje. Jsou to věci, kterých si člověk, když je vpohodě avyrovnanej, ani nevšimne.

Pomáhá mi říkat si– opusť tu myšlenku, vpřírodě taky nic nelícuje anejde spárovat, a to mě uklidní. Musím vyřadit na neutrál, jen tak to dokážu zastavit. Horší je, když jsou věci, které nejdou změnit, když se blíží datum premiéry nebo nové natáčení. Nemám problém chodit někam, kde jsem už třeba třikrát byl, ale teď přijde nový projekt, a mně pořád něco nového přichází, ajá prostě přestanu jíst azačnu blbě spát. To všechno jsou průvodní jevy.

Musím si říkat– Davide, nic se neděje, obsadili si tě, protože tě chtěj, nejdeš tam jako vetřelec. Dobře, ale kde budu parkovat? To neřeš, přijedeš na to místo, akde bude volno, zaparkuješ. Ale ským budu mít šatnu? To neřeš, dopadne to jako vždycky, budeš mít šatnu sněkým, kdo bude fajn, nebo to nebude fajn avyřešíš to. Musím na to jít logicky azapojit racio.

Problémy si verbalizuju– čeho se nejvíc bojíš? Co ti vadí? Jestli to zvládneš? Že budeš brzy ráno vstávat? Dobře, tak se dva dny vtejdnu nevyspíš, budeš vstávat vpět avečer hraješ, no bóže, to jsi nikdy nezažil? Už čtyřicet let jsi vtýhle branži, tak co vyšiluješ… Díky terapiím jsem se naučil se sebou pracovat. Snažím se vyhýbat kritickým situacím avěcem, které mi nedělají dobře, akdyž nastanou problémy, tak si pomáhám tímto způsobem. Potřebuju klid, žádné stimulace. Příroda je boží věc ataky pořád dělám jógu.

— Jsem citlivější klidem, kteří mají problémy.

Ví se omně, že opsychických potížích nemám problém mluvit, tak se na mě občas někdo obrátí. Já ale nejsem povolán někomu fundovaně radit, mám ale kontakty na terapeuty, už jsem dal číslo holkám nebo klukům, který byli úplně vp*deli. Občas mi volají kamarádi, který nejsou schopný mluvit do telefonu, protože jsou úplně vyvoraný, sejdeme se ajá říkám– jdi do Centra krizové intervence do Bohnic. To není nic špatnýho. Zaprvé vás tam vyslechnou ataky dostanete neurol, zastaví to ten šílenej kolotoč. Adalší věc– budou tam spolubojovníci, uvidíte, sčím bojujou. Srovnání pomůže: tahle přišla oděti, profetovala je, tenhle pije, protože nemá nohu, aco ty– tobě se jen zes *ala kariéra, máš obě ruce anohy, hlavička jakž takž slouží… Myslím si, že je dobrý to vidět.

— Duševní zdraví by se od fyzického nemělo oddělovat, souvisí spolu.

Když máte rýmu, je svět šedivější, složitější, máte problém vstát asoustředit se na práci, protože smrkáte. Když vám není dobře na duši, je to stejné, to taky nemáte chuť vstát aněco dělat. Já řešil spoustu trablů ipřed svou první krizí amožná to izpůsobovalo krachy mých vztahů, jen jsem to vždycky nějak přešel. Před těmi dvanácti lety to ale bylo na komoru. Taky jsem se poprvé ocitnul na druhé straně barikády, byl jsem ten opuštěnej. Dneska tu situaci považuju za požehnání. Být dole je dobrý. Poznal jsem, jak reaguju vkrizových situacích, poznal jsem lidi, který mě ztoho vyvedou, anaučil jsem se sám se sebou zacházet. To je dobrá věc.

/ BIO

David MATÁSEK se narodil vPraze na Žižkově, vyrůstal se dvěma mladšími bratry. Herectví studoval na Pražské konzervatoři auž během studií se proslavil rolí Kendyho vdnes už legendární sérii Básníci. Od té doby hrál vmnoha dalších filmech itelevizních seriálech. Diváci ho mohou vidět například vpražském divadle Verze či Viola, donedávna byl členem činohry Národního divadla.

/ OBSEDANTNĚ KOMPULZIVNÍ PORUCHA