Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Colin Hadler

Sedm podob lži

Z německého originálu Seven Ways to Tell a Lie vydaného nakladatelstvím
Thienemann-Esslinger Verlag GmbH ve Stuttgartu v roce 2025 přeložila
Jana van Luxemburg

Odpovědná redaktorka Tereza Kuglerová
Korektury Gabriela Valentová
Sazba Petr Bernát
Obálku podle návrhu Christin Giessel upravil Petr Bernát

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 319. publikaci
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Seven Ways to Tell a Lie by Colin Hadler © 2025
by Planet! in Thienemann-Esslinger Verlag GmbH, Stuttgart

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Jana van Luxemburg, 2025
Cover illustration © Christin Giessel, 2025

ISBN 978-80-271-8283-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-8282-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5980-2 (print)

Jonathanovi a Anne

Jedna z podob poděkování

Tato kniha obsahuje potenciálně
znepokojivá témata.

Homofobie
Krev
Rasismus
Sebevražda
Násilí
Voyeurismus

Autobus

Kamera zachytí úplně všechno, i smrt.

Jonah sedí vzadu u okna a křečovitě svírá opěrku sedadla před sebou, až mu na pravé ruce vystupují žíly. Levou rukou se pokouší zastavit krev, která se mu řine z nosu – červená tekutina neúprosně odkapává na ošoupaný sedák.

„Mrzí mě to,“ zajíká se a jeho výraz nenechává nikoho na pochybách, že to myslí vážně. V pozadí je slyšet řev motoru, kvílení pneumatik, občas se ozve zasténání. „Mami, tati, mrzí mě to! Měl… měl jsem vás poslechnout.“ Ještě ani nedořekne a světle modré oči se mu zalijí slzami. Zvedne hlavu a podívá se přímo do kamery.

Kamera se vzdálí a zabere další řadu.

Tady sedí Samuel, zády se zapírá o okno. Za ním se míhá okolní krajina. Stromy, skály, mechem porostlé paseky, všechno ve zlomku vteřiny zase mizí. Samuel zatíná zuby, ale víčka má zavřená. Jeho vytrénované tělo se ani nepohne. Něco si pro sebe nesrozumitelně mumlá. A třebaže okolní chaos proniká až za kameru, Samuel vypadá, jako by zažíval jen další obyčejné ráno – a ne poslední jízdu autobusem ve svém životě.

Kamera sklouzne do uličky mezi sedadly.

V ní stojí rozkročený Victor, místní sluníčko, prsty zaťaté do sedadel na obou stranách. Místo neodolatelného úsměvu se mu po tváři rozlévá nepřirozená bledost.

„Držte se!“ křičí, ale nezdá se, že by ho někdo vnímal. „Prudká zatáčka! Přímo před námi!“

Když pak autobus málem dostane smyk, zašeptá Jonah další omluvu, Samuelovo mumlání ztratí poslední špetku srozumitelnosti, občasné sténání zesílí a prostoupí ho panika.

Kamera se protáhne kolem Victora a zamíří úplně dozadu, k zadní sedačce.

Jessica s Laurinem mají propletené ruce. Možná z lásky, možná ze strachu – těžko říct.

„Myslíš, že jsme si to zasloužili?“ zalapá po dechu Jessica a vrhne na Laurina tázavý pohled. „Tohle všechno?“

„Nevím.“ Laurin se celý třese. Je skoro zázrak, že ze sebe vůbec dokáže vypravit slovo, aniž by zkolaboval.

„Wane je taková hnusná díra! To si z toho zas všichni stříknou, až nás takhle uvidí, co?“

„Já nevím, Jessiko.“ Laurin by ji rád trochu uklidnil, ale definitivně mu dojdou slova. Stiskne jí tedy alespoň pevněji ruku.

Kamera se vrací, míjí Victora, který se stále statečně drží na nohou – a dojede až k místu, odkud se ozývá ono sténání.

Naříkavé zvuky vydává Ruby, sedící s pokrčenýma nohama na jednom ze sedadel. V prstech svírá řetízek s křížkem. Hledí ven – k nebi – jak se to naučila od rodičů, kteří se každý večer před spaním modlí.

Její sténání přechází ve srozumitelné věty: „Chybíš mi.“ Křehká dívka polkne a skrčí se ještě víc. Zběsilá jízda s ní nepřestává cloumat. „Určitě pořád žiješ, věřím tomu. Prostě věřím!“ Prudce se nadechne. „Seš někde tam venku!“

Kamera opouští i Ruby a zabírá celý vnitřek autobusu. Všechna sedadla, okna, mladé pasažéry. Jonaha, Samuela, Victora, Laurina, Jessiku a Ruby. Co jméno, to jedinečná bytost. Mimo autobus už ovšem neexistují.

Vtom skupinkou projede pohyb, jako by všem naráz někdo něco zašeptal. Jonah vstane, aby lépe viděl přes sedadlo, kterého se drží. Laurin s Jessikou se zvednou ze sedačky a pustí se. Samuel prudce otevře oči, Ruby se přestane modlit – a Victor zavře ústa, aby je vzápětí zkřivil do dlouhého, bezhlesého výkřiku. Všichni se dívají stejným směrem. Dopředu.

Kamera se otáčí spolu s nimi a zastaví se až u předního okna.

Za ním se rozevírá hluboká propast. Nezadržitelně se přibližuje. Metr po metru. To poznání všechny zasáhne jako blesk z čistého nebe. Není čas na poslední slova, není čas na dokončení myšlenek. Autobus se šílenou rychlostí řítí po nerovném povrchu – klouže ze skály, převrací se. Prostorem létají těla a předměty, vrážejí do sebe. Po dopadu následuje výbuch, který všechno rozmetá na kusy. Dojeli na konečnou.

1

Letní Wane a jeho okolí hýří těmi nejkrásnějšími barvami. Vrcholky kopců a hřebeny hor pokrývají husté lesy, jejichž svěží zeleň jemně čeří vánek. Níž u země bují planá květena – žluté třapatky, růžové vrbovky a modrofialový vlčí bob. Rostou v blízkosti horských potoků a řek, v nichž se koupali už naši předkové. A pokud hned znovu nepopadnu dech, budou se mezi sem tam vykukujícími klobouky hub a všudypřítomným broučím hemžením vyjímat moje zvratky.

Lapám po dechu, v puse mám vyprahlo jak na poušti a lýtka v jednom ohni. Supím do kopce. Po úzké, kamenité lesní pěšině s obnaženými kořeny a záludnými dírami, které muselo vyhloubit nějaké zvíře. Slalom mezi nimi mě okrádá o čas. Totálně vyšťavený sevřu štafetový kolík, který musím předat dalšímu běžci z našeho týmu.

Starosti, abych během maratonu nepotkal medvěda nebo vlka, jsem dávno hodil za hlavu. Upřímně, sám bych mu dobrovolně vlezl do tlamy a nechal se strávit, hlavně aby už ten závod skončil. Přitom na každého běžce vychází slabých šest kilometrů. Maraton se tomu říká jenom proto, že to má sportovnější a vznešenější zvuk.

Konečně dorazím až nahoru na kopec, zastavím se a padnu na kolena, abych se trochu sebral. Hlava mi třeští. Měl bych začít myslet na něco jiného, trochu uvolnit napětí, které mě každou chvíli hrozí ochromit. S funěním zvednu hlavu.

Přede mnou se rozestupuje hradba stromů a otevírá výhled na Wane. Můj domov. V duchu vidím reklamní spot, který se teprve nedávno objevil na našem školním webu. Musím se ušklíbnout. V hlavě se mi rozezní hluboký mužský voiceover.

Wane. Malebné městečko ve státě Washington, jen několik kilometrů od Colvillského národního lesa. Širokým údolím se jako stříbrná stuha vine řeka, která město rozděluje na dvě poloviny. Nezapomenutelný zážitek nabízí pohled z památkově chráněného klenutého mostu. Z něj máte všechny krásy zdejší přírody jako na dlani.

Kdybych reklamní spot vytvářel já, zněl by trochu jinak: Wane. Idylická klec pro krysy. Ráj pro snoby a pokrytce.

Co ve Wanu opravdu stojí za zmínku, jsou dvě místní střední školy: Sundown na pravém břehu řeky – soukromá škola hned vedle kostela. A Greenwood na levém břehu, veřejná škola. Každý rok na prahu letních prázdnin pořádá město Victory Games. Sportovní soutěž mezi konkurenčními školami. Jde bez debat o událost roku, už kvůli doprovodnému programu. Všude stojí střelnice, stánky s cukrovou vatou a foodtrucky, hraje živá hudba. Celou akci korunuje velkolepá závěrečná oslava, slavnostní vyhlášení vítězů, konané ve starém Wanu – opuštěném městě asi dvacet minut jízdy autobusem. I letos jsou Victory Games v plném proudu, závěrečná oslava však nebude. Kvůli té hrozné události minulý rok. Tu reklamní spot nezmiňuje ani náznakem – ostatně není divu.

„Ale, ale, co to vidím?“ křikne s úšklebkem kluk, který mě právě předbíhá. „Od sundowňáka bych čekal víc!“ Na rukávu má tmavě zelenou pásku. Greenwood. Moje páska je žlutá.

Uznávám, že myslet při běhu na reklamní spot ke špičkovým sportovním výkonům zrovna nevede. Naposled se zhluboka nadechnu – a běžím dál. Hlava mně naštěstí díky krátkému oddechu přestala tak třeštit. Seberu všechny síly, zrychlím a za chvilku už klukovi z Greenwoodu funím na záda. Když to zjistí, přidá taky.

Zarostlá pěšina přechází v širší lesní cestu. Oba teď sprintujeme. Potím se, zatínám zuby a snažím se ignorovat nakyslou pachuť, kterou cítím v puse. Už jenom pár stovek metrů, už jenom… Ztuhnu. Na rozcestí, kde se mají předávat kolíky, čeká jen jedna osoba. Čahoun z druhého týmu, se zelenou páskou. Po Ruby ani stopy.

Kluk od konkurence předá kolík a jeho spolužák okamžitě vyráží – přímou cestou do cíle. Pak se otočí ke mně. „Tvůj tým se na tebe asi… víš co,“ řekne a znovu se zašklebí. „Vy ste fakt parta lůzrů.“ Nato odkráčí pryč. Nestojím mu ani za ohlédnutí.

Po chvíli slyším sám sebe volat: „Ruby? Hej, Ruby! Laskavě si ze mě nedělej prču, jo?“

Prsty, které při běhu křečovitě svíraly štafetu, zvolna ochabují – a já si přeju mít pořádný vztek. Chtěl bych, aby mě kecy toho kluka dokázaly vytočit doběla. Nebo abych se naštval na Ruby, která mě do téhle situace dostala. Jenže místo toho mě ochromuje rostoucí neklid.

Náhlý závan větru zašustí listím, zapraská větvičkami a osuší mi zpocené tělo. Ale ať zírám do lesa sebevíc, nikde ani človíčka.

Před očima se mi míhají scény ze závěrečné oslavy, střelba, křik. „Ruby! Ruby, slyšíš mě?“ Volám pořád hlasitěji a naléhavěji. Stejně jako tenkrát – jenom jiné jméno.

Užuž to vypadá, že mě minulost dočista převálcuje, když vtom zachytím tichou, podrážděnou odpověď: „Tady jsem, Jonahu.“

Zaostřím na lesní cestu vpravo před sebou – a opravdu: mezi dvěma mechem porostlými kmeny zaznamenám žlutou stužku. Vyrazím vpřed a zpomalím až ve chvíli, kdy před sebou spatřím Ruby úplně celou. Duchem nepřítomná sedí na lavičce a špičatým kamenem něco vyrývá do dřeva. Vidět ji v přiléhavém sportovním outfitu je zvláštní, obvykle nosívá šedé svetry, které na ní plandají. Na krku se jí však pořád houpe řetízek s křížkem, přestože při sportu jsou šperky zakázány. Dodneška nevím, jestli ten přívěšek nosí dobrovolně, nebo ji rodiče nutí.

Překvapilo mě, že se Ruby na štafetu vůbec zapsala. Na druhou stranu se člověk musí přihlásit minimálně na tři disciplíny. Vybírat si tedy moc nemohla.

„Vyděsilas mě k smrti!“ vyrazím ze sebe. Předchozí divný pocit ve mně ještě doznívá. „Proč jsi nečekala na rozcestí? Mohlas to minimálně zkusit!“ Štafetový kolík jí upustím k nohám. „Aspoň se na mě podívej, Ruby. Prosím.“

Jakmile to udělá – jakmile opravdu zvedne hlavu – okamžitě si všimnu červených tváří. Od pláče.

„Zrovna ty bys měl vědět, proč jsem tam nebyla.“

Na to nejde nic říct. Má pravdu. Hluboko uvnitř vím, že Ruby má pravdu. Věděl jsem to hned, jak jsem ji neuviděl stát na rozcestí, ale nechtěl jsem si to připustit. Proto mlčím. A Ruby znovu sklopí oči.

Mlčky se posadím vedle ní. Hned zvedne nohu a zakryje to, co vyryla do lavičky. Opřu se a pozoruju ji, její nakrátko ostříhané vlasy, její přikrčený posed. Je to už dlouho, co jsem s ní naposled mluvil.

„Zkusila jsem to,“ zamumlá po chvíli nesměle a při každém slově se jí chvěje spodní ret. „Věř mi. Stoupla jsem si na rozcestí a zkusila to v sobě potlačit. Jenomže…“ Ruby si povzdechne a snaží se zadržet slzy. „Neumím se prostě tvářit, že se nic nestalo. Enya pro mě hodně znamenala. Přece nemůžu… Proč máme…“ Viditelně bojuje s emocemi. Při zaslechnutí Enyina jména mě píchne u srdce – přestože jsem věděl, že ho Ruby jednou vysloví – nicméně znovu zkouším zachytit její pohled.

„Už je dobře,“ zašeptám.

Tahle prostá větička je jenom chabou útěchou, ale zdá se, že na Ruby zapůsobila. Popotáhne a odváží se na mě znovu pohlédnout. „To je přece úplně ujetý, že se hry zase konají! Enya na těch minulejch zmizela a všichni dělají, jako by se nic nestalo.“

„Cos čekala?“

„Nevím… netuším.“ Pokrčí rameny. „Každopádně ne tohle.“

Povzdychnu si. Až moc dobře vím, co Ruby tím tohle myslí. Sám jsem byl ve stavu, v jakém je ona teď. Celej zatracenej rok. Možná jsem se z toho srabu ještě úplně nevyhrabal.

„Naše parta pro mě znamenala všechno,“ špitne Ruby. „Jasně, ne vždycky jsme se shodli.“ Zatřese hlavou, napůl nechápavě, napůl pobaveně. „Pamatuješ, jak jsme se jednou tak strašně hádali, až Enya vypnula světlo, a my se pak málem přerazili, jak jsme o sebe v chatě zakopávali?“

Zašklebím se a dodám: „Enya z toho dostala záchvat smíchu a my se všichni přidali.“

„Přesně. Ale bez ní je všechno pryč, ani hádky nezbyly.“

Neznatelně přikývnu. Enya byla srdcem party. Po jejím zmizení se nás zbylých šest rozešlo, v tichosti a spontánně, jako by odjakživa existovalo nepsané pravidlo, že se parta rozpustí, jakmile nás Enya přestane stmelovat. A protože mě nenapadá nic pozitivního, zamumlám jenom: „Podělanej Wane.“

„Podělanej Wane,“ zopakuje Ruby a strčí si přitom mimoděk do pusy konec křížku. Začne ho zamyšleně okusovat a já se musím usmát. Dřív tohle dělala pořád, kdykoli o něčem přemýšlela. Bůh ví proč. U Ruby je lepší se moc nevyptávat. Jedno je však jasné: Kdyby Ježíš nezemřel na kříži, čekala by ho nepochybně smrt mezi Rubyinými řezáky.

„Pojď sem,“ řeknu a obejmu ji. Ruby moje objetí bez zaváhání opětuje; srdečný, přátelský dotek.

„Děkuju, Jonahu,“ zašeptá mi do ramene. „A promiň, že jsem tě v tom při štafetě nechala.“

„Nic se neděje.“ Pustíme se a Ruby sundá nohu z lavičky. Nenápadně zašilhám k tomu, co do ní předtím vyryla, a nechtěně vyprsknu.

„Co je?“ protáhne Ruby obličej.

„Já se tady málem uštvu k smrti a ty si tu do dřeva reješ prsa?“

„Zkoušela jsem se odreagovat.“

„A fungovalo to?“

Rezignovaně zavrtí hlavou.

„Oukej,“ nadechnu se, vstanu a zvednu ze země štafetový kolík. „Doběhnu maraton za nás oba, ale pod jednou podmínkou.“ Ukážu na lavičku. „Vyryješ do ní taky penis. Když už si tu hraješ na vandala, tak aspoň zachovávej nějakou rovnoprávnost.“ Nečekám na reakci a vyběhnu.

„Ty tvoje věčný poznámky!“ volá za mnou Ruby. „Vůbec ses nezměnil, Jonahu!“

Usměju se. Usmívám se i přes bolest, která během našeho rozhovoru znovu vyhřezla. Usmívám se, protože Enya taky obracela oči v sloup, kdykoli ze mě vypadla nějaká hloupá poznámka. Usmívám se, ale uvnitř se cítím úplně jinak.

Můj úsměv připomíná pláč.

Na dohled cíle probíhám kolem několika přehnaně ambiciózních rodičů a studentů, kteří se rozmístili podél lesní cesty, aby mohli na posledních metrech povzbuzovat dobíhající vítěze – nebo teď mě. V mém případě však jejich jásot zní poněkud rozpačitě, jako by si nebyli jistí, zda se v příštím okamžiku nesložím.

Z posledních sil proběhnu slavnostně pomalovanou cílovou branou. V prostoru za ní stojí stánky a vzduch je prosycený intenzivní vůní kávy a donutů, až se mi z toho udělá blivno. Všude postávají skupinky studentů, učitelů a obyvatel města. Vyčerpaně položím štafetu na sběrné místo a chystám se najít svou nejlepší kamarádku, jenže vtom někdo jiný objeví mě. Pan Hendriks. S psací podložkou v ruce mi zastoupí cestu.

Ten mi tu ještě chyběl.

Ředitel Sundownu má jako vždy na nose kulaté brýle, na sobě oblek barvy hovna a nagelované vlasy ulízané dozadu – tedy těch několik pramenů, které mu i přes jeho marnivost ještě zbyly.

„Pane Griffine,“ zasyčí a dívá se střídavě na mě a do svých poznámek. „Kde je slečna Wallaceová? Podle pravidel měla poslední úsek běžet ona.“ Káravě si posune brýle dopředu, na samou špičku nosu. Jako jediný na celé škole nás oslovuje příjmením. „Snad se zase nevzepřela?“

„Měla snahu, pane Hendriksi,“ odpovím a snažím se znít alespoň trochu věrohodně. „Ale já ji nenechal.“

„Nenechal?“

„Ano, pane řediteli. Chtěl jsem všem dokázat, že to zvládnu i sám.“

„Rozumím. O tom ostatně týmový sport je, že?“ Popuzeně něco čmárá na papír přichycený k podložce. „Když tak rád děláte všechno sám, výjimečně vám vyhovím. Zůstanete po škole! Zítra po vyučování. A opovažte se dorazit pozdě jako dnes do cíle!“

Nemám sílu mu odporovat, a proto jen přikývnu. „Můžu už jít?“

„Ještě ne! Podle pravidel vás musím informovat o vašem umístění!“

Překvapeně poslouchám.

„Diskvalifikovaní. Všichni tři.“

Tak to pěkně děkuju!

Se skřípěním zubů se otočím a doufám, že se kluk ze třídy pode mnou, který štafetu našeho týmu zahajoval, moc nenaprdne.

Sotva se jakž takž vzpamatuju, položí mi někdo ruku na rameno. „No konečně,“ utrousím, protože naprosto přesně vím, kdo za mnou stojí – a tentokrát se usmívám doopravdy.

2

Řítíme se z prudkého svahu a Thea nadšením přímo ječí. Hned po mém rozhovoru s panem Hendriksem jsme popadli kola a vyrazili zpátky do města. Jsem tak zpocený, že nevím, jestli mi bude stačit sprcha, nebo mám rovnou projet myčkou.

Thea se ohlédne a v odpoledním slunci se zaleskne piercing, co má v nose. Oči jí jiskří a její vlnité, tmavě blond vlasy jí neposedně vlají do obličeje. „Ty teda dovedeš překvapit,“ zahaleká a je na ní vidět, jak si tu adrenalinovou jízdu užívá. „Myslela jsem, že skončíš na posledním místě, ale diskvalifikace… to bych netipovala.“

„Ani já ne,“ zabručím poněkud rozmrzele.

V zatáčce Thea přibrzdí a jede vedle mě, aby nemusela křičet. „Opovaž se si tu diskvalifikaci vyčítat!“ Na okamžik si nejsem jistý, jestli to má být výhrůžka, nebo povzbuzení, ale to už pokračuje: „Uběhnuls nejenom svoji trasu, ale i tu Ruby. To by hned tak někdo neudělal.“

Skepticky svraštím obočí. „Utěšování vám nesluší, slečno Florenceová,“ utrousím a trochu zrychlím.

Thea se zasměje. „Tak to pardón.“ Vzápětí kolem mě prosviští a provokativně utrousí: „Na víc se nezmůžeš?“

„Úplně mi odešly nohy,“ bráním se s úšklebkem, ale Thea mě už daleko vpředu neslyší a zase haleká jak na lesy.

Dřív jsem v kamarádství hledal hloubku. Nevyhýbal jsem se ani bláznivinám, ale fascinovala mě hlavně jistá tíživost a neuchopitelnost. Po zmizení Enyi mě právě ona tíha stáhla do svých hlubin a já měl co dělat, abych se z nich vůbec vyhrabal. Teď mám přátelství spojené s příjemnými zážitky. Jít ven, dělat blbosti, na nic nemyslet, prostě vypláznout jazyk a pořádně si zakřičet. Tohle všechno je Thea, a ještě mnohem víc. Odvádí mě od chmurných myšlenek. Od věčného vyptávání, jak se mi daří – na tyhle otázky často ani nemám chuť pravdivě odpovídat.

S Theou je všechno mnohem jednodušší, protože nepatřila do naší party. Nepřipomíná mi to, co bylo. S ní můžu za vším udělat tlustou čáru.

Doma se vysprchuju a vyrazíme do centra. Nikam nepospícháme, jdeme pěšky, kola ze zvyku vedeme. Thee začíná směna ve starém kině až za dvě hodiny. Začala tam vypomáhat před několika týdny, aby všechno neleželo jenom na její mámě, která uklízí v Sundownu. Od té doby bývá trochu cítit popcornem, ale mně se ta vůně líbí.

Zapadající slunce zalije město žlutooranžovou limčou a mně se v hlavě znovu rozezní voiceover z reklamního spotu.

Dlážděné ulice lemují malebné dřevěné domy a elegantní butiky, jejichž výlohy se snaží zaujmout pozornost kolemjdoucích. Doslova na každém rohu na vás dýchá nostalgická atmosféra útulných kaváren. Užívejte si tedy plnými doušky!

Zní to jako rozkaz. Užívejte si plnými doušky, jinak vás přejede zbrusu nové ferrari milionáře odvedle. Užívejte si plnými doušky, než na vás rodina z vily na konci ulice poštve pitbuly. Ale hlavně si užívejte plnými doušky, než se provalí, že tu všichni lžou a touží po moci, mnohem víc, než se na první pohled zdá.

Ve Wanu se každý snaží budit dojem, že je čistý jako lilie, i když to skoro nikdy není pravda. Jenže jinak by ho odsud ostatní vyštípali. Tedy až na Dirty Joea, u něj se jim to zatím nepovedlo. Ano, Dirty Joe. Tak mu říká místní mládež a tajně i dospělí. Jediný zdejší žebrák, který se většinou poflakuje před supermarketem. Údajně kdysi vlastnil nějakou firmu, ta už ale před víc než dvaceti lety zkrachovala.

Thea chce na chvilku zastavit. Otevře tašku připevněnou na nosiči a vytáhne z ní pár donutů. Podá je Dirty Joeovi, který jí poděkuje; dokonce si pamatuje její jméno.

V duchu se ušklíbnu. To je celá Thea.

Když se vrátí a zaregistruje můj významný pohled, odfrkne si, popadne kolo a pokračuje v cestě. „Nekoukej na mě, jako bych byla Ježíš. Dyť je to jenom pár donutů.“

„Dneska to byly donuty, ale za několik měsíců třeba někomu vrátíš zrak. Budeš koukat.“

„No jasně. Prostě jsem zaslechla, že proti Dirty Joeovi chtějí sepsat petici. Já ho mám ráda. Je takovej otrlej…“ Thea lhostejně pokrčí rameny. „Když mu ty donuty nebudou chutnat, může je aspoň házet po těch, kdo to podepíšou.“

Mockrát jsem se v duchu snažil svou nejlepší a jedinou kamarádku popsat – strčit ji do nějaké škatulky, jak se to člověk v tomhle městě odmalička učí – jenže Thea by tu škatulku rozmlátila baseballovou pálkou na tisíc kousků. Možná právě tohle je ona: tisíc kousků z tisíce různých škatulek, libovolně sestavených a spojených jenom lepicí páskou, takže ustavičně vypadávají a musí se měnit. Některé kousky jsou zprohýbané, jiné jsou krásně barevné a další tak ostré, že se o ně člověk může říznout. Ale spousta jich je milých, okouzlujících, laskavých a…“

„Jestli na mě nepřestaneš civět, tak ti jednu vrazím!“

Oukej, těch je možná o něco míň.

„To by se ti tak hodilo,“ nedám se. „Jenže bohužel tě musím…“ Prudce zastavím a zírám na nový volební plakát přímo před námi. James Miller, starosta města. Pěkně hladce vylepený, stačí jen zvednout ruku a dotknout se ho. „… zklamat,“ hlesnu. Tvář Jamesi Millerovi křiví úšklebek, bílé vlasy má ulíznuté na stranu. Hned vedle shlíží z jiného plakátu jeho jediné dítě. Enya Millerová. Oznámení o jejím pohřešování je zpola stržené a celé ušpiněné. Otec a dcera. Kdyby jen Enya věděla, jak musí být pořád fotříkovi nablízku, i když se po ní dávno slehla zem…

Přistoupím k cihlové budově, strhnu starostu ze zdi a zmuchlám ho do kuličky. Pak upřeně zírám na polovinu obličeje jeho dcery.

Thea si stoupne vedle a jemně se mě dotkne. I ona Enyu letmo znala.

Ztěžka polknu. „Půjdeme,“ řeknu tiše a moje nejlepší kamarádka beze slova přikývne. A vím jistě – koneckonců jsem celý rok trénoval – že bych tu nepříjemnou situaci zase rychle dostal pod kontrolu, nebýt té cizí holky, která jde proti nám. Je zhruba stejně stará jako my, nejdřív kouká do mobilu, pak se zadívá na oznámení o pohřešované osobě, následně na mě – hlavně na mě.

Co to v jejím pohledu jenom je? Odpor? Soucit? Údiv? Nedokážu to rozklíčovat.

Ani Thee ten divný pohled zřejmě neušel. Jakmile nás cizí holka mine, hned se ke mně otočí: „Co měla za problém?“

„Asi se divila, že spolu kamarádíme,“ pokouším se najít vysvětlení. Některým lidem je totiž proti srsti, když se někdo z Greenwoodu ukazuje s někým ze Sundownu. V hloubi duše ovšem tuším, že za tím bude něco jiného.

Ohlédnu se, ale holka už zmizela.

O chvíli později sedíme v Riversidu, našem oblíbeném podniku. Jednoduchý diner s výhledem na řeku, kde dělají nejlepší milkshaky a vafle široko daleko. Tentokrát si ale naši návštěvu tolik nevychutnávám.

Divný výraz té holky mi nejde z hlavy, navíc i tady v dineru sedí dva kluci ze Sundownu a civí na nás, div jim oči nevypadnou. Vídávám je o přestávkách, kdy se ustavičně do někoho navážejí.

Sedí o pár stolů dál, a i když se už venku setmělo, ještě nesundali povinnou školní uniformu: tmavě žluté sako s vyšitým logem školy, bílou košili a podle pohlaví černé kalhoty nebo sukni. Osobně jsem nikdy nepochopil, jak se někdo může chlubit blbým kusem látky. Thea je na tom líp. V Greenwoodu si každý nosí, co chce.

Snažím se si v klidu vychutnat dvojitý cheeseburger a vanilkový milkshake, když vtom jeden z těch kluků hodí naším směrem pár hranolků. Nato se oba posměšně rozchechtají.

„Oukej,“ utrousí Thea a jako ve zpomaleném filmu si otře pusu. „Jdu k nim a zbiju je.“

„Nevšímej si jich,“ snažím se ji uklidnit. „Určitě je to za chvilku přestane bavit.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Nervózně usrkává svůj shake.

Mimoděk vytáhnu mobil a přepnu ho na režim Nerušit, protože už pěkně dlouho vibruje. Asi nějaká zbytečná diskuze na skupinovém chatu. Thea si strčí do pusy poslední kuřecí nugetu a otevře tašku. „Mimochodem, něco pro tebe mám,“ řekne co nejlhostejnějším tónem, což jí ovšem nezbaštím.

„Fakt?“

„Podle pravidel,“ pokračuje jasnou narážkou na ředitele Hendrikse, „totiž za měsíc oslavíme rok trvání našeho přátelství.“

Pobaveně natočím hlavu. „A proč mi to teda chceš dát dneska? Máme přece ještě měsíc, ne?“

„Jonahu.“ Vzdychne, jako by mluvila s malým dítětem. „Chtěla jsem ti prostě něco dát, a aby to nevypadalo divně, vymyslela jsem, že by takovou vhodnou příležitostí bylo naše roční… jedenáctiměsíční přátelství.

Opřu se o lavici a tělem mi projede příjemné mrazení. „Odkdy zrovna tebe zajímá, jestli něco nevypadá divně?“

„Tak chceš to, nebo ne?“

„Jasně že chci!“

Thea se začne přehrabovat v tašce. Kvituju její snahu rozptýlit mě, abych se neužíral tím, že od zmizení Enyi uplynul celý dlouhý rok. Už jednou mě vytáhla ze srabu, po rozpadu naší party. Asi měsíc nato. Doteď si myslím, že mě tenkrát oslovila ze soucitu – možná aby mě nenapadlo si něco udělat – a teprve potom zjistila, že se vlastně skvěle doplňujeme. Každým dnem o trošku víc.

Někteří z naší bývalé party si už taky našli nové kamarády, jiní ještě ne. Já se o to každopádně pokouším.

„Tradá! Donuty to nejsou!“ Thea vítězoslavně vytáhne plyšovou sovu, které chybí jedno oko. „Je tak hrozně ošklivá, až je roztomilá, co?“ dojímá se moje nejlepší kamarádka. „Objevila jsem ji v jednom starožitnictví a hned jsem si vzpomněla na tebe. Vyprávěls mi přece, žes měl jako dítě taky takovou, ale že netušíš, co se s ní stalo. A navíc…“ hrdě mi sovu strká pod nos, „… prodavač by ji jinak zlikvidoval. Takže… pozor, kámo! Teď ji máš na krku ty!“

Rozzářím se jako sluníčko, přinejmenším se sluníčkově cítím. „Je naprosto perfektní, Theo,“ zamumlám, přitisknu sovu k sobě, prohrábnu měkký plyš a prsty opatrně přejedu otvor po chybějícím oku.

„Takovej šunt,“ ozve se najednou posměšně odněkud zprava. Zvedneme s Theou prudce hlavu. Před naším stolem stojí rozkročení oba starší sundowňáci, ten vpředu se arogantně a pohrdavě šklebí. Cody, bleskne mi hlavou. Jméno toho vzadu neznám. Má nevýrazný obličej a ruce zkřížené na prsou.

„Ale, ale, kohopak to tu máme?“ spustí jedovatým tónem a plivne mi na tác. „Takže v Riversidu seš zalezlej.“ Sebejistě se opře rukama o stůl.

Pohledem přeletím okolí, ale kromě nás v dineru nikdo není. Pokud nepočítám mladou servírku, která vyděšeně stojí za pultem a bojí se pohnout.

„A já myslel,“ pokračuje výhrůžně, „že takový jako ty po mamince a tatínkovi nebrečej. Ale podle toho, jaks bulel na tom videu, sem se asi mejlil.“

Žaludek se mi stáhne. Dávno jsem pochopil, že se moje maličkost v očích místních smrskla na tátův domorodý původ, bolí to ovšem stejně jako poprvé.

„A já zase nevěděla,“ vyskočí Thea jako čertík z krabičky, „že tě tvoje máma při porodu upustila, ty hajzle!“

„Nevšímej si ho,“ uklidňuju ji, protože nechci, aby se kvůli mně dostala do problémů. „Ani jeden z nich ti za to nestojí.“

Cody se pobaveně otočí na svého kumpána a pak se obrátí k Thee. „Heleme se, holčička z Greenwoodu má něco na srdci.“

„Holčička z Greenwoodu,“ zopakuje Thea nebezpečně pomalu, „ti tohohle plyšáka narve do držky, až se udusíš.“ Pak na kluka výhrůžně namíří ukazováček. „Kromě toho tě znám. Jojo, někoho takovýho si zapamatuju snadno! Viděla jsem tě na párty u Jessiky, v komoře. Nevybavuje si tvůj minimozeček, cos tam vyváděl? Nebos byl tak zlitej, že máš vokno?“

Codyho výraz se v tu ránu změní o sto osmdesát stupňů.

„Mám tě na videu, ty parchante. A jestli nechceš, aby se ti za chvíli smála celá škola, tak se koukej hezky rychle dekovat!“ Nakloní se k němu tak blízko, že by se mezi ně nevešel ani list papíru. „Máš na to třicet sekund.“

„Ty greenwooďácká čubko!“ zasyčí Cody, ale pak nasupeně s kumpánem v závěsu vystřelí z dineru.

„Ty kráso,“ vydechne Thea úlevně. Zní rozrušeně, ale zároveň spokojeně. „O tý komoře jsem jenom zaslechla nějaký drby. Netušila jsem, že je to pravda.“ Starostlivě si mě změří. „Všechno oukej?“ Jenže já neodpovídám.

Ten pohled té cizí holky. Hromada zpráv. Hajzlíci ze Sundownu.

„O jakým videu to mluvili?“ vyzvídá Thea.

Vstanu a poodejdu od stolu, ještě se však na Theu otočím. „Jdu na záchod, hned jsem zpátky,“ vykrucuju se. „Máš to u mě, Theo. Díky.“ Začíná mi být poněkud mdlo.

Na WC se zavřu do kabinky a vytáhnu mobil. Deset nepřečtených zpráv od Ruby. Otevřu náš chat a kliknu na video, co mi poslala.

Při pohledu na sebe sama se mi podlomí kolena. Na videu se omlouvám rodičům, rozbrečím se. Říkám věty, které jsem nikdy nevypustil z pusy. Dělám věci, které jsem v tomhle autobuse nikdy nedělal.

Zády se po stěně kabiny svezu na podlahu.

Tenhle autobus jezdí do starého Wanu, tam, kde se stala ta strašná událost.

Cítím, jak se mi potí ruce.

Jeden po druhém se objevují ostatní z naší party. Samuel. Victor. Laurin a Jessica. Ruby.

Jsou tu všichni… až na Enyu.

Rozbuší se mi srdce a lapám po dechu, když nás tam vidím tak pospolu. V tom autobuse. Ochromené strachem ze smrti.

Jenomže tohle se nikdy nestalo.

Tohle. Se. Nikdy. Nestalo.

Stejně jako při běhu cítím v puse nakyslou pachuť, hlava mi znovu třeští.

Když pak autobus vybuchne a všichni v něm zemřeme, stihnu se jen tak tak naklonit nad záchodovou mísu, než do ní zvrátím celý obsah žaludku.

3

Vůbec netuším, jak dlouho už bez hnutí sedím na zemi ve WC kabince atupě zírám na kliku dveří. Před očima se mi promítají jednotlivé záběry, znovu aznovu, jako bych měl místo hlavy na krku kolotoč, co nejde zastavit. Mám skelný pohled apři polykání mě trochu pálí.

Tohle je tedy špína nejhoršího kalibru. Jinak se to zmatené, ponižující, podivné cosi, co mi skrz displej mobilu proniklo až do morku kostí, ani nazvat nedá. Přesto se pozvolna začínám probírat ze šoku. Moje logické uvažování už vystrkuje drápky, ale pomalinku, jako by mělo strach, že ho zase vyvrhnu ven is obsahem žaludku, pokud se vrátí moc rychle.

Deepfake: tohle slovo se mi vhlavě vynoří jako první. To video je určitě fejk!

Už jsem otom fenoménu slyšel, ane jednou. Deepfaky jsou falešné fotky nebo videa, které vypadají jako pravé, jenže zdání klame. Vznikají na základě skutečného materiálu, jenom se vymění hlavy. Akdyž má někdo kdispozici dost záběrů skonkrétní osobou, stačí patřičně nastavit její obličej, aby se pohyboval achoval jako ona sama. To samé jde udělat shlasem. Nebo fejky kompletně vygeneruje AI.

Jenže ikdyž jde odeepfake – ikdyž se ta nehoda sautobusem nikdy nestala – zachycuje video naši bývalou partu na cestě do starého Wanu. Naše parta byla na obou školách poměrně známá, svým přátelstvím jsme se nikdy netajili, ale proč by měl někdo potřebu udělat takovou sviňárnu? Proč by se někdo namáhal šikanovat partu kamarádů, která se už před rokem rozpadla?

Vpříští chvíli se rozlétnou dveře od pánských záchodků aozvou se kroky. Před mojí kabinkou se zastaví.

„Poznám tě ipodle chůze,“ odtuším apřemýšlením zapařenou hlavu si opřu ozeď.

„To se nepočítá, kromě nás tu nikdo není,“ odpoví Thea potichu. Pak se ozve zvuk, jako by něco klouzalo po dveřích. Thea si zřejmě sedla na zem stejným způsobem jako já. „Zrovna mi jeden kamarád poslal to video. Tak jsem ho zkoukla.“ Odfrkne si, jako by to nedokázala pobrat. „Taková sviňárna! To nestačí blbečci ze Sundownu?“

Mlčím. Dlouho.

Nevím, jestli Thea nečeká na odpověď – nebo na vysvětlení – ale já nemám ani jedno.

Vtom se objeví stín. Thea protáhne ruku pode dveřmi kabinky, prsty svírají zmrzačenou sovu. Usměju se avezmu si plyšáka ksobě. Pak se natáhnu po klice apootevřu dveře, abychom na sebe sTheou vzniklou škvírou viděli.

„Říkals, žes ji jako malej kluk bral zpolice, když ti nešlo usnout,“ zamumlá Thea. „Nedokázal ses pořádně zklidnit, protože ti pořád šrotovalo vhlavě. Aostatní poseroutkové vtvým věku zatím dávno chrněli.“

Prohlížím si plyšáka as požitkem se přehrabuju ve vzpomínkách. „Měl jsem iorla,“ upřesním. „Jenže jsem si myslel, že mě ve spánku neochrání, protože není noční pták. Zato sova jo.“

„Na dítě to není špatná úvaha.“

Tenkrát mi bylo pět. Teď je mi sedmnáct. Nepřipadám si však onic chytřejší. Ať si nad tím videem lámu hlavu sebevíc, netuším, co to má znamenat.

Vzchopím se avstanu. „Doufám, že se tu pravidelně vytírá,“ utrousím.

„To sotva,“ ušklíbne se Thea azvedne se taky.

Postavím se kumyvadlu, vypláchnu si pusu apostříkám si obličej studenou vodou. Mrknu do zrcadla. Tmavé kudrnaté vlasy mi trčí do všech stran asvětle modré oči mám tmavší než jindy. Co jsem se viděl na tom videu, připadám sám sobě trochu cizí. Každé mrknutí, každý pohyb čelisti, každé ušklíbnutí působí nějak divně.

Thea se postaví vedle mě. Díváme se na sebe skrze zrcadlo. „Netušíš, koho mohlo napadnout udělat něco tak vyšinutýho? Neměli jste sněkým problémy?“

„No… občas jsme se pohádali, ale nic vážnýho. Kromě toho se už rok nescházíme.“

Thea se ke mně otočí aprohlíží si mě mateřským pohledem, jako bych se proměnil vdalšího bezdomovce, pro kterého už jí nezbyly donuty. „Byls na tom záchodě pěkně dlouho.“

„Musel jsem ztoho zvracet,“ přiznám se.

„Tos měl udělat před půlhodinou,“ poznamená Thea aopatrně se usměje. „Mohlo to aspoň trefit ty dva blbečky.“

Držím basu ausměju se taky. Náš úsměv má ovšem do opravdovosti daleko, je to jenom prázdný škleb.

Jako to video.

Mrknu na hodinky atrhnu sebou. „Do háje!“ vyhrknu. „Před chvilkou ti vkině začala směna!“

„No jo, ale –“

„Žádný ‚ale‘! Kvůli mně riskuješ, že tě vyhodí!“ Podržím jí dveře od toalet. „Honem, jdeme!“

Popadneme kola ařítíme se potemnělými ulicemi. Žaludek mám pořád trochu na vodě, ale už jsem se dal jakž takž do kupy. Venku je tma jako vpytli, kterou rozbíjí jenom nepřehlédnutelný nápis Kino.

Jenže dneska není normální večer.

„Vpohodě, Theo,“ uklidňuju ji. „Já to zvládnu. Nedělej si starosti.“

Viděli to všichni.