Cold Case: Dödens Klackar

Copyright © Tina Frennstedt, 2025

Translation © Petra Hesová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-712-0

ISBN mobi: 978-80-7689-713-7

We’re all born naked – and the rest is drag

RuPaul

1

Na noční obloze se nakupila těžká mračna a Mia si pomyslí, že na květen je venku nezvyklé šero a vypadá to tam spíš jako na podzim. Jako by se jarní teplo rozmyslelo, a jen co do Skåne dorazilo, zase se odporoučelo ze scény. Za zvuků vody crčící z okapů Mia stáhne žaluzie, aby se od ošklivého počasí odstřihla. Z ulice k ní slabě dolehne zvuk motoru, takže se zaposlouchá a žaluzie znovu roztáhne. Vyhlédne ven, jestli za šeříkem, kterým zmítá vítr, nezahlédne taxík. Ale kromě slabého světla pouliční lampy je ulice ponořená do tmy a nikde ani noha. Mia přejde od okna zpátky k posteli a zhasne.

O pár hodin později ji probudí vrznutí drhnoucích dveří do ložnice. Mia několikrát poklepe rukou na deku za sebou.

Matrace se trochu prohne, když si malý Julian vleze k ní, a za chvíli ucítí na zádech teplo jeho těla. Čeká, kdy se začne ozývat pravidelné hluboké oddechování. Když se chvíli nic neděje, natáhne k synovi ruku a zjistí, že se ani nepřikryl. Pohladí ho po hebkých nohavicích pyžámka s Batmanem.

„Musíš spinkat, broučku.“

Pak k němu otočí hlavu a vidí, že Julian sedí opřený o čelo postele a upřeně hledí do tmy.

„Co dělá v obýváku ten panák?“

Mia si v duchu povzdechne nad tím, jakou má její čtyřletý syn živou představivost. Samozřejmě moc dobře ví, po kom ji zdědil, a většinou se ji u něj snaží podporovat. Ale uprostřed noci na to není vhodná doba. Položí chlapečkovi ruku na teplé čelo a pohladí ho po vlasech.

„Stojí tam, ale nic ti neudělá,“ prohlásí a přemýšlí přitom, kvůli čemu se jeho fantazie rozběhla na plné obrátky.

Vystrašila ho nějaká pokojová rostlina? přemítá. Nebo vysavač? Nebo snad, což je pravděpodobnější, film Chameleonova pomsta s detektivy Lassem a Majou, na který se včera večer dívali a jí přitom až příliš pozdě došlo, že je na něco takového ještě moc malý?

„Tak spinkej.“

„Ale je to pravda, mami, ten panák tam fakt stojí. Kdo to je?“

Mia zašátrá rukou po mobilu na nočním stolku. Tři hodiny a pět minut. Kde je Johan? Ujišťovala ho sice, že nemusí z jarního firemního večírku pospíchat, ale takhle dlouho se nikdy předtím nezdržel. Mia zkontroluje příchozí zprávy, ale žádnou novou nedostala.

„Zase se ti něco ošklivého zdálo,“ prohodí k synkovi a zívne.

Spánek ji láká zpátky do své náruče.

Julian něco nesrozumitelně zamumlá a taky se rozzívá. Nakonec se poddá a vleze si k ní pod peřinu. Mia se znovu zaposlouchá do jeho oddechování. Odpočítá několik minut, dokud si není jistá, že chlapeček usnul. Potom odhrne deku a posadí se na okraj lůžka. Mají spolu doma dohodu, že malý bude spát u sebe v posteli, a jediný způsob, jak toho docílit, je obrnit se trpělivostí a neustále ho přenášet. Naštěstí zatím moc neváží, a tak ho zvedne do náručí a vyjde na chodbu. Dřevěná podlaha ji zastudí pod nohama. Julian ji obejme rukama kolem krku a přitiskne se jí hlavou k hrudníku.

Mia se cestou do schodů jednou rukou přidržuje zábradlí a snaží se dávat pozor, aby pod ní schody příliš nevrzaly. Představa, že nebudou mít pokoje ve stejném patře, se jí nezamlouvala, už když dům kupovala. Znovu jí to bleskne hlavou, když ukládá spícího synka zpátky do postele. Nakonec ještě pár vteřin zůstane stát ve dveřích a dívá se na něj.

V polovině schodiště cestou dolů si všimne otevřených dveří do sklepa.

Zastaví se.

Připadá jí, jako by se ta obdélníková černá díra mezi futry natahovala směrem k ní. Ano, strávila sice dost času dole v prádelně, ale že by za sebou zapomněla zavřít? To jí vůbec není podobné.

Že by Johan přece jen mezitím dorazil domů? I když proč by chodil přes suterén?

Mia vykročí ke dveřím. U schodů se nakloní dovnitř, dívá se dolů do přítmí a nadechne se chladného sklepního vzduchu.

„Johane?“ zavolá opatrně a šmátrá přitom po vypínači. „Jsi tam?“

Nakonec ho nahmátne, ale světlo se nerozsvítí. Překvapeně ho znovu stiskne. Zkusí ho zapnout a vypnout, ale nestane se nic. Strčí do dveří a ty se s tichým klapnutím zavřou.

Na podlaze mezi televizí a konferenčním stolkem zůstal stát Julianův středověký hrad. Zvenku na něj dopadají dlouhé stíny větví rozkvetlé třešně, která se kymácí ve větru. Mia přejde k pohovce s úmyslem rozsvítit bílou stojací lampu, ale pokoj zůstane ponořený do tmy. Když se rozhlédne kolem sebe, dojde jí, že nesvítí ani černá lampička na parapetu v kuchyni, kterou vždycky nechávají na noc zapnutou. Mia pokračuje do kuchyně. Lednice taky nevydává žádné zvuky. Musely vypadnout pojistky. Možná za to může ten vítr, povzdechne si. Samozřejmě že by je mohla nahodit, ale potácet se tu s nataženýma rukama ve tmě uprostřed noci není úplně ono.

Stařičká pojistková skříň visí v předsíni. Mia otevře dvířka, vezme do ruky baterku, která tam leží, a posvítí si, ale nezdá se, že by na některém z jističů byl vidět červený bod. Ke svému údivu zjišťuje, že místo toho je shozený hlavní jistič. Zřejmě došlo k přetížení sítě.

Když Mia vysune páčku zpátky do původní polohy, zaplaví kuchyňskou linku tlumené světlo a lednice se s hukotem znovu rozběhne.

Zbytek necháme na zítra, pomyslí si a zamíří zpátky do ložnice.

O chvíli později ji z polospánku vytrhne další vrznutí dveří. Když ucítí, jak se matrace vedle ní zhoupla, ospale si povzdechne a natáhne k synkovi ruku. Ale nahmátne příliš tuhou látku na to, aby to bylo pyžamo, a i nohy pod ní jsou moc pevné. Nakonec se jejímu zpomalenému mozku rozbřeskne. Johan, proběhne jí hlavou a otevře oko.

„Kdes byl tak dlou…“

Když Mia nasaje jeho vůni, zarazí se uprostřed věty a stáhne ruku zpátky. Ten člověk vedle ní je někdo cizí.

2

Kriminální inspektorka Tess Hjalmarssonová se znovu zahledí na telefon a projede seznam hovorů, jako by se potřebovala ujistit, že se to doopravdy stalo. Když vrátí mobil do kapsy a zadívá se z verandy v Gislövshammaru do dálky nad moře, zmocní se jí silný pocit, že to nemůže být skutečné.

Vodní hladina je světlemodrá a klidná, vytrvalý déšť, který přišel v noci na dnešek, se posunul dál nad pevninu. V dálce se objevila dopravní loď mířící podle všeho na ostrov Bornholm. Nad pobřežím plným mořských řas se vznáší lehký opar. A Tess se právě dozvěděla, že jí někdo, koho vůbec nezná, odkázal velký dům ve Stockholmu.

Takové věci se jedincům, jako jsem já, nestávají, běží jí hlavou a znovu pevně sevře telefon v ruce. Když už, tak se dějí úplně jinému druhu lidí. Třeba celebritám, které majitel zná odněkud z televize, upne se na ně, a jelikož nemá dědice, odkáže všechno jim. Ale policejní inspektorce?

Během telefonátu se správce pozůstalosti několikrát ptala, jestli rodné číslo skutečně souhlasí, ale on jí pokaždé potvrdil, že je všechno v pořádku.

V roli vyšetřovatelky závažné trestné činnosti zažila nevídanou brutalitu, viděla lidi umírat a slyšela příběhy, kterým by věřil jen málokdo. Tenhle je podobně nepravděpodobný.

Zvenku k ní dolehne známý zvuk Sandřina bílého auta značky Polestar. Přítelkyně zaparkuje v přístřešku před domem. O pár vteřin později se ozve klíč v zámku.

Sandra v chodbě postaví tašku na zem a z jejího výrazu je zřejmé, že je připravená vyslechnout si další špatnou zprávu.

„Tak jakou jobovku tam máš tentokrát?“ ptá se.

V posledním roce jako by se na ně valila jedna katastrofa za druhou. Sesypala se na ně celá řada potíží od vyhřezlé ploténky přes nemocné rodiče, raketově rostoucí úrokové sazby a konflikty na pracovišti až po havárii vody v domě. Samy o sobě by všechny byly zvládnutelné, jenže když se seběhnou naráz, najednou se jeví jako v podstatě neřešitelné.

„Doufám, že Lo je ve škole?“

Tess přikývne, aby Sandru uklidnila.

„Lo se nic nestalo.“

„Tak o co jde? Protože vidím, že něco se děje.“

„Právě jsem zdědila barák.“

„Barák? Jaký barák? Copak Marianne chce prodat dům v Abbekåsu?“

„Kdepak, máma je v klidu na svém místě. Moc toho o té paní, co mi ho odkázala, nevím. Ještě jsem si ji nestihla prověřit. Ale jsem si vcelku jistá, že nejsme příbuzné. A jde o dům ve Stockholmu.“

„Ve Stockholmu?“

Sandra si ji měří se skeptickým výrazem ve tváři a Tess si sama uvědomuje, jak neskutečně ta slova zní, když je poprvé pronese nahlas.

„Ano. Před chvilkou mi volal správce pozůstalosti, skončili jsme těsně předtím, než jsi dorazila.“

Tess se posadí na okraj pohovky.

„Ta žena se jmenovala Ester Adlerová a zhruba před čtrnácti dny zemřela přirozenou smrtí v ústavu ve Stockholmu. Asi o týden dřív sepsala poslední vůli. Neměla děti ani jiné dědice. Její jediné přání podle všeho bylo, aby její majetek nepropadl státu. Nemovitost je vila z konce devatenáctého století na předměstí v Saltsjö-Duvnäs v Nacce s odhadní cenou dvacet milionů včetně veškerého vybavení a nábytku. Obytná plocha dvě stě osmdesát sedm metrů čtverečních a užitná dalších osmdesát. A je odtamtud výhled do přístavu a na moře.“

Tess zopakuje všechno, co se před chvílí dozvěděla od správce pozůstalosti Olofssona.

Sandra si přisedne na pohovku vedle ní.

„Dvacet milionů?“

Černý kříženec pudla Chilli si její gesto vyloží jako pozvánku, rozběhne se k ní a vyskočí jí na klín.

„Vážně ti nenechala nějaké vysvětlení? Musela snad přece něco sepsat, ne?“

Tess zavrtí hlavou.

„Nebo na to přijdeme při prohlídce domu?“

„Zdá se, že ne. I když je fakt, že uvnitř zatím nikdo nebyl, a Olofsson říkal, že bych tam měla zajet co nejdřív. Z právního hlediska se musím nejdřív o majetek přihlásit v dědickém řízení, ale přístup do domu budu mít, ještě než dojde k převodu pozůstalosti, protože si na ni nedělá nároky nikdo jiný. Můžu dostat klíče už příští týden.“

Sandra se při pohledu na ni dá do smíchu.

„Ale vždyť to je úplně padlé na hlavu. Takové věci se stávají jenom ve filmech. Zjišťovala jsi, v jakém stavu ten barák je a jestli není zatížený hypotékou?“

„Nic takového, ta paní tam bydlela šedesát let. Dům je prý celkem v pořádku, ale nějaká renovace bude potřeba.“

Tess vyndá telefon a otevře e-mail s informacemi od správce pozůstalosti.

„Ester Adlerová. Narozena roku 1933 v Östra Tommarpu. Bezdětná, manžel zemřel před pětadvaceti lety.“

„Tommarp?“ ukáže Sandra směrem do kuchyně. „Myslíš ten, co leží pár desítek kilometrů odsud? Je možné, že bys na ni tady v Österlenu někdy narazila?“

Tess znovu zavrtí hlavou.

„Já fakt nic víc nevím a jde mi z toho hlava kolem. Takhle vypadala.“

Na telefonu se objeví dost mizerná fotografie ženy stojící před velkým kamenným domem se dvěma sloupy.

„Jak že jsi říkala, že se to jmenovala?“

„Ester Adlerová.“

„Adlerová, ročník narození 1933,“ pronese Sandra zamyšleně. „Jinými slovy, paní zažila druhou světovou válku.“

„Jak to spolu souvisí?“

„Nijak, byl to jen postřeh. S tímhle jménem přece nejspíš byla Židovka.“

„To ano, protože část majetku odkázala Židovské obci v Malmö a Skånské nadaci proti rasismu, jejíž dlouholetou členkou byla.“

„A neptala ses vašich, jestli třeba přece jen nejde o vzdálenou příbuznou?“

„Ne, nechci je do toho zasvěcovat, dokud sama nebudu moudřejší. Ale ten správce tvrdil, že kdyby ano, tak by to nejspíš vyšlo najevo. V té poslední vůli se píše jen, že dům má zdědit Tess Hjalmarssonová z Gislövshammaru, a je u toho mé rodné číslo.“

Tess ukáže Sandře telefon s detailním snímkem domu z Google Street View.

Přítelkyně se překvapeně odtáhne a hledí na ni.

„Páni, tak to je nádhera.“

Přejede prsty po displeji, aby si přiblížila pompézní průčelí s hlavním vchodem, a vrtí přitom hlavou.

„No a… v čem je háček?“

Přitáhne si Tess blíž.

„Kdyby té Ester nebylo jednadevadesát, tak bych si začala dělat trochu starosti.“

Tess se jí s úsměvem vyvlékne.

„Je sice pravda, že mám slabost pro starší ženy, ale všechno má své meze.“

Sandra jí naoko pohrozí prstem.

„Tak tak. Pokud ho prodáš, tak aspoň budeme mít za co uspořádat Lo ten maturitní večírek, co si naplánovala. Věděla jsi, že jenom studentská čepice stojí přes tři tisíce? Včera mi ukazovala seznam hostů a momentálně jsme na čtyřiapadesáti. Ovšem odteď ji asi budu posílat za tebou, budoucí živitelko rodiny.“

Tess se pousměje.

Znovu si otevře e-mail, aby si ho přečetla. Prohlíží si obrázek staré paní.

Adlerová, pomyslí si. Ani ženino jméno, ani její obličej jí zhola nic neříkají.

3

Malmö 2012

Ivan na pódiu v klubu Deeva roztáhne ruce a začne se točit dokola. Na sobě má fialové šaty bez ramínek s peříčky doplněné načesanou černou parukou ve stylu Cher a zpívá píseň „Dark Lady“ o věrolomné kartářce. Při každém pohybu mu na útlém pasu chřestí řetízky. Obličej mu halí tenký černý závoj s flitry. Pohyby během refrénu má dokonale sladěné.

Dark Lady laughed and danced and lit the candles one by one…

Publikum mu přizvukuje a tleská. Už začali stříhat metr do velké vánoční show a dnešní večer v klubu Deeva v malmöské přístavní čtvrti patří velkým divám.

Na scéně za Ivanovými zády růžově září neonový nápis se zdejším leitmotivem: deevine deevotion and deecadence.

Celý prostor se třpytí, barevná, teplá bodová světla házejí odlesky po stěnách a dávají zapomenout na podzimní plískanice. Svět se zastavil. Tady uvnitř se pohybujeme ve své vlastní bublině, pomyslí si David. Ve vlastním jiskřivém vesmíru plném velkých emocí, potu, smíchu a slz. Šminky a flitry jsou naše zbroj proti okolnímu světu. A obecenstvo s rozzářenýma očima je naše rodina.

David sleduje show od baru v zadní části lokálu, což jindy zásadně nedělá. Ale dnes večer se po vlastním vystoupení rozhodl vmísit se do publika. Chce mít celkový zážitek, vidět všechno ze stejného zorného úhlu jako produkční společnost.

Po těch letech už na něj hned tak nějaké číslo nezapůsobí, ale tentokrát se mu zježily chlupy na rukou. Ačkoli už Ivana v roli Cher viděl mockrát, nikdy ho nezažil zpívat „Dark Lady“ s tak melancholicky smyslnou intenzitou. Zpívá jako o život, což je svým způsobem pravda, alespoň pokud jde o život ve světle ramp zachycený v připravovaném dokumentu. Po včerejší schůzce je Ivanovi jasné, že jeho účinkování visí na vlásku, a vztek a šok podle všeho udělaly své.

David zabloudí pohledem ke kamerám na druhé straně barového pultu. Je vděčný za to, že se Ivan dal dohromady a dnes večer se mu svým výkonem revanšoval.

Všimne si i malé termosky na jevišti poblíž reproduktoru, ve které je jako vždy bílé víno. Dochází mu, čím si Ivan pomohl k energickému vystoupení, ale kvituje, že protentokrát alespoň nepřekročil rozumnou míru.

Publikum tvořené povětšinou mladší klientelou odměňuje Ivanovo předvádění pokřikem a hvízdáním. Úplně vepředu vpravo od jeviště stojí dvojice chlapců, kteří na něj zbožně hledí. Davidovi je jasné, o čem sní – že jednoho dne prorazí jako drag queens –, a Ivan je jejich modla. Což je pochopitelné, bleskne mu hlavou. Byly časy, kdy byl kamarád z dětství jakožto hotový umělec s výrazným hlasem velkým vzorem i pro něj. Obdivoval ho a užili si spolu spoustu legrace. Teď se role otočily.

David přihlíží výbušným tanečním kreacím v podání Dark Lady a hlavou se mu přitom míhají vzpomínky na to, jak spolu v jeho mrňavé garsonce na Slussplanu trávili noci šitím kostýmů ze starých záclon a povlečení. Od té doby se spolu jednak hodně nasmáli a jednak se podporovali, i ve chvíli, kdy se ten druhý ocitl v úzkých a razil si cestu křivolakým bludištěm plným špíny, jak to v životě někdy bývá.

Přesto na ty časy u šicího stroje vzpomíná jako na bezstarostné období, kdy po nich nikdo nic nechtěl, což samozřejmě není úplná pravda. Jenže v porovnání s tím, jak to je dnes…

Z myšlenek ho vytrhne producentka, která mu pokyne a tváří se přitom spokojeně. Lize se očividně taky ulevilo, že je Ivan v takové formě.

David oslovil všechny stálé zákazníky, aby dnes přišli a pomohli klub při natáčení zaplnit do posledního místa. Kdyby v Deevě bylo takhle narváno každý večer, tak by i naše finance vypadaly jinak, pomyslí si a vtom si všimne, že dorazil i advokát Greger Svahn. Tenhle měsíc už minimálně potřetí.

Ivan na jevišti proplétá své dlouhé paže před tělem. Pod titěrnou rozevlátou sukní se mu rýsují pěkné nohy a na jehlových podpatcích se pohybuje s takovou jistotou, jako by se v nich narodil. Udělá dramatickou otočku, vyhrne si černý závoj s nášivkou, takže odhalí hubenou tvář, natáhne ruce a naznačí, že v nich svírá pistoli.

Laughing and kissing ‘til they saw the gun in my hand…

Očima pronikavýma jako laserový paprsek začíná propátrávat sál před sebou. Když konečně najdou cíl, zasáhnou Davida přímo do prsou. Jejich pohledy se na zlomek sekundy setkají a David cítí, jak ho kamarád očima propaluje.

Pak Ivan padne nazad a poslední verše dozpívá vleže.

The next thing I knew they were dead on the floor…

Plazí se kus po podlaze, pak vstane, rozpřáhne ruce a ukloní se.

Hudba mezitím dozní a celý sál s jásotem píská a tleská.

Ivan tam stojí jako přikovaný, dívá se před sebe a nehne přitom ani brvou.

Znovu nechá spadnout závoj, ale ani ten nedokáže zakrýt, že jím lomcuje vztek.

4

Tess přejede rukou přes jeden z dvojice tlustých, hrbolatých sloupů světle béžové barvy u vchodu. Opře se o něj, založí si ruce na hrudi a rozhlédne se po velkém slunném pozemku v Nacce.

„Tak jak mi to sluší?“

Sandra se na ni s úsměvem dívá.

„Dobrý. Úplně mezi ty Stockholmany zapadáš.“

Cestou ke vstupu má Tess pocit, že ji klíče v kapse černé džínové bundy tlačí jako závaží. Zámek u dveří je jednoduchý a zastaralý, na tak velkou a honosnou vilu z přelomu století až moc, navíc po nálepkách upozorňujících na alarm taky nikde ani památky. Sem kdyby se chtěl dostat zloděj, tak by to byla otázka několika vteřin, pomyslí si Tess a otočí klíčem.

V přítmí vstupní chodby je to cítit čisticím prostředkem a zatuchlinou nevětraného domu. Na podlaze leží linoleum se vzorem dřevěných parket, stěny jsou vymalované ponurými barvami a nad hlavami jim visí obrovský, klasický křišťálový lustr. Stropy mají na výšku určitě alespoň tři a půl metru, odhaduje Tess. Když rozsvítí, vidí, že pár žárovek chybí.

Chvilku váhá, jestli se nemá zout, ale nakonec myšlenku zavrhne. Koneckonců, chodí po vlastním domě, i když má pocit, že vtrhla do soukromí starému člověku a nemá tu co pohledávat.

Tess se Sandrou za sebou zavřou a začnou procházet jeden pokoj za druhým. Kuchyň není velká a dřevěná linka působí omšele, ale záhonek pestrobarevných tulipánů za dveřmi na verandu vypadá pečlivě udržovaný.

„Tak tady už se dlouho na nic nesáhlo,“ prohodí Sandra a zkusmo přitom nahlédne do několika skříněk. „Aneb unikátní možnost přetvořit si nemovitost k obrazu svému, jak se tomu v realitní hantýrce říká.“

Ke kuchyni přiléhají dvě velké jídelny. Z jedné z nich se dá projít dál do tmavé knihovny se zeleným dřevěným obložením a arkýřovým oknem s olověnou vitráží.

Sandra ukáže ke schodům s návrhem prohlédnout si i zbývající dvě patra. Vzhledem k tomu, že si v rámci jejich neplánovaného výletu do Stockholmu domluvila schůzku na policejním ředitelství na Kungsholmenu, bude zanedlouho muset vyrazit.

Staré schodiště je řádně rozvrzané, a když po něm vyjdou až nahoru, otevře se jim pohled na velkou lodžii se špaletovými okny.

„Tohle bude radost mýt,“ utrousí Sandra. „Vzpomínám si, že když jsem byla malá, dostali jsme ve škole úkol spočítat, kolik má náš dům oken. Já jsem jich napočítala čtyřicet pět, ale vedle mě v lavici seděl kluk, co se jmenoval Jonas, a ten došel k číslu stopětapadesát. To pak člověku dojde, z jakého prostředí vzešel.“

Sandřina rodina by si s nimi ovšem v ničem nezadala, napadne Tess. Sandřin otec pracoval v osmdesátých a devadesátých letech na vysoké pozici v několika stockholmských bankách.

„Mám z toho strašně divný pocit,“ rozhlédne se Tess okolo. „Jako kdybychom se sem vetřely.“

Sandra si prohlíží tapety v chodbě.

„Víš, že tyhle by v jiném prostředí vůbec nevypadaly špatně? Jasně že ses ocitla v pěkně divné situaci, ať už se s ní rozhodneš naložit jakkoli.“

„Ocitly jsme se v ní spolu.“

„To ano, ale dědička jsi ty. Tak teď máme každá svůj dům. Mohly bychom sem jezdit na léto jako na chalupu. Utečeme z Österlenu na celý červenec a srpen a budeme tady.“

Zběžně projdou několik prostě zařízených místností, které jsou už od pohledu dost dlouho zanedbávané. Možná Ester bydlela převážně v přízemí.

Tess nahlédne do místnosti s tapetami v barvě mátově zelené. Zřejmě ložnice. V rohu stojí kachlová kamna se vzorem modrých kvítků a z malého balkonu je vidět na druhou stranu zahrady.

„Dýchá z toho osamělost,“ prohlásí Sandra. „Ale na druhou stranu je to výsada, zůstat takhle dlouho ve vlastním a nemuset se stěhovat někam do domova důchodců. Ten ústav pro pacienty s demencí, kde dožila máma, byl děs a hrůza.“

Užší schody před nimi vedou do dalšího patra, které má zkosený strop. V podkladech ho popsali jako půdu, ale Tess připadá spíš jako klasické podkroví. A dokonce i k němu patří balkon.

Sandra mávne směrem k prostornému pokoji a ukáže nahoru.

„Představ si, jaké by dovnitř šlo světlo, kdyby se sem dalo střešní okno. To by ses mohla skoro dotknout oblohy.“

„Ty už se tu docela vidíš, viď?“

„Neuškodí trochu se zasnít,“ pokrčí Sandra rameny. „Ovšem u takhle starého baráku je potřeba prohlédnout a zkontrolovat celou řadu věcí. Základy, drenáž. Můj bratr nám s tím určitě pomůže, když ho hezky poprosíme. Už takových vil z konce devatenáctého století opravoval spoustu.“

O pár minut později už Sandra nasedá do auta a míří na policejní ředitelství na Kungsholmenu a Tess zůstává v obrovském domě sama. Opře se do dveří na podkrovní balkon a vyjde na slunce.

Z nejvyššího patra má výhled na celý přístav Saltsjö-Duvnäs. Na temně modré hladině se pohupují bílé čluny.

Tess chvíli jen stojí a rozhlíží se kolem.

Sousední vila je podobně veliká a honosná, evidentně obydlená, a díky trampolíně, bílému zahradnímu nábytku a ohništi na grilování působí i její pozemek mnohem živěji. Zahradní idyla plná zeleně poskytující stín.

Najednou Tess ucítí, že jí v kapse začal bzučet telefon. Vytáhne ho a při pohledu na displej vidí neznámé číslo.

„Tady Claes Björn z oddělení závažné kriminality v Halmstadu,“ představí se volající. „Velíte ještě skånskému týmu pro odložené případy?“

Tess přisvědčí s tím, že má zrovna volno a momentálně je ve Stockholmu.

Claes Björn opáčí, že měl před několika týdny telefonát, který by ji možná mohl zajímat.

„Obrátila se na mě novinářka Mia Bennettová, z Lundu. To je ta, co ji minulý týden postřelili ve vlastním domě.“

Dnes ráno se Tess na policejním intranetu dočetla, že vyšetřování případu, během něhož došlo rovněž ke smrtelnému poranění manžela Bennettové, vede Makkonen.

„Jestli to chápu dobře, šlo v podstatě o popravu.“

„Ano,“ přikývl Björn. „Manžel je po smrti a její prognóza je nejistá. Ale chtěl jsem říct, že tahle paní mi před pár týdny volala a začala se vyptávat na jeden starý případ.“

„Ano?“

Vtom si Tess všimne, že na protější zahradu vyšla žena a dívá se jejím směrem.

„Šlo o Davida Landströma ze Sandhammarenu.“

„Případ drag queen?“

„Přesně tak. Vůbec netuším, jestli je to důležité, ale každopádně jsem vám ty informace chtěl předat, ať s nimi naložíte dle uvážení.“

„Vy jste na tom případu dělal?“

„V pravém smyslu slova ne,“ odpoví Björn. „Ale sloužil jsem tehdy v Malmö a první dva týdny jsem u toho byl. Bennettová narazila na moje jméno v několika článcích, kde jsem se k němu vyjadřoval.“

„Vyšetřování vedl Ingvar Augustsson,“ vybaví si Tess. Před několika lety spolu o případu mrtvé drag queen mluvili a kriminalista byl toho názoru, že jde o hodně tvrdý oříšek.

„Augustsson je bohužel taky po smrti,“ odtuší Björn. „Před třemi lety měl těžkou mrtvici. Ale to vyšetřování se nepovedlo, vedli ho nedbale a bylo plné předsudků.“

Tess sama o případu Davida Landströma několikrát veřejně mluvila, mimo jiné jako host v populárním pořadu Brygges show. Vzala si přitom k srdci slova vedoucího vyšetřování, že je marné se o něj pokoušet, a proto se ho rozhodla nechat spát. S ohledem na každoročně rostoucí počty nevyřešených vražd – ve Skåne jsou momentálně na čísle sto padesát – je nutné pečlivě zvažovat, na který případ vynaložit stovky hodin práce. Soustředit se na ty, kde člověk tuší možnost dotáhnout je do úspěšného konce. A v případě Davida Landströma neexistují žádné samozřejmé stopy, po kterých se vydat.

„Co Miu Bennettovou zajímalo?“

„To jsem právě úplně nepochopil. Vyptávala se hlavně na to, co mi z prvních týdnů vyšetřování utkvělo, a chtěla po mně jména kolegů, kteří by mohli vědět víc. Bohužel jsem pro ni moc informací neměl, ale zmínil jsem se o vás.“

Tess neustále chodí e-maily s tipy ke starším nevyřešeným kauzám, a tak přemýšlí, jestli se mezi nimi v poslední době neobjevil nějaký s podpisem Mii Bennettové, ale nemá ten pocit.

„Začala natáčet podcast,“ pokračuje Björn, „a je celkem populární. Jmenuje se snad Zážeh. Já sice true crime neposlouchám, ale mám dojem, že tu vraždu drag queen rozebírala právě tam. Poprosila mě, jestli se ještě může ozvat a případně si domluvit rozhovor. Což teď zřejmě nějakou dobu nebude na pořadu dne, pokud to tedy vůbec přežije. Ale prostě mi to celé připadá jako zajímavá shoda náhod.“

Tess Claesi Björnovi poděkuje, a když se rozloučí, zůstane ještě chvíli na balkoně. Na pár minut úplně zapomněla na pocit nevěřícnosti z toho, že jí někdo odkázal vilu, kde právě stojí. Ale myšlenky se hned rozběhnou nanovo. Proč si zesnulá Ester Adlerová přála, aby dům připadl právě jí?

Jen co jí úvaha bleskne hlavou, ozve se z přízemí zaklepání. Uloží si jméno Davida Landströma do poznámek v telefonu s tím, že si ho zítra prověří, zavře balkon a vydá se po schodech dolů.

Za dveřmi stojí usměvavá žena ve středním věku v kraťasech a plátěné bílé košili. V ruce drží hrábě.

„Všimla jsem si auta. Jsme, respektive byly jsme, s Ester sousedky.“

Kývne ke žluté dřevostavbě naproti přes ulici.

Tess jí potřese rukou a představí se. Pak jí ukáže klíče a vysvětlí, že přijela kvůli vyřízení pozůstalosti. Mluvit o tom, že dům zdědila, se jí nechce. To by s sebou neslo až příliš otázek, na které v tuhle chvíli nemá odpověď. Pokud by snad v domě navzdory všem předpokladům do budoucna přece jen trávila víc času, tak pak něco vymyslí. A přísně vzato, neřekla nic nepravdivého, svým způsobem opravdu přijela kvůli dědickému řízení.

„Je to úžasný dům,“ pronese žena, která se představila jako Annika. „Když jsme před několika lety začali tady v okolí hledat, doufali jsme, že by mohl být na prodej. Ale nakonec jsme se nastěhovali naproti. A budoucího majitele rozhodně čeká dost práce. Ester už v posledních letech neměla sílu to tu udržovat.“

„Ano, to mi došlo,“ opáčí Tess a naznačí, že je na cestě do zahrady.

Obcházejí s ženou pozemek a povídají si přitom o domě a zdejším okolí. Tess se začne vyptávat na Ester a podotkne, že ji zaujala ohromná sbírka děl starých klasiků v knihovně.

„To ano, Ester byla nesmírně sečtělá dáma a na to, kolik jí bylo, šla i velmi s dobou. Několikrát do týdne chodila do knihovny v centru Nacka Forum, pracovala tam na počítači, používala internet. To by člověk úplně nečekal od někoho, komu je přes devadesát.“

Tess cítí, že musí využít příležitosti a pokusit se o ženě, která jí odkázala dům, dozvědět víc. Proto Annice pozorně naslouchá a ta pokračuje.

„Ester byla Židovka a pocházela ze Skåne. Vzpomínám si, že ji hodně trápilo, jak se v Malmö v poslední době rozmohla agresivita a stigmatizace a jak se společnost začala k Židům chovat. Ona se výrazně stavěla proti všem podobám rasismu a sociálního vyloučení. Neměla moc přátel a žádné žijící příbuzné, ale v malmöské Nadaci proti rasismu se seznámila s několika lidmi, se kterými udržovala kontakt.“

Annika ukáže hráběmi směrem k vile.

„Tu a tam jsme prohodily pár slov přes plot. Ale, že jsem tak smělá, co se teď bude dít s domem? Ester přece neměla nikoho, kdo by ho po ní převzal.“

„To zatím není úplně jisté. Prověřuje to advokát, který řeší správu pozůstalosti.“

„Ano, ona…“

Annika se ohlédne po zahradě a lehce se přitom mračí, jako by pátrala v paměti.

„Mluvila jsem s ní pár týdnů před její smrtí a ona se zmínila o jakémsi telefonátu… a zdálo se, že jí něco dělá starosti. Ester byla vždycky ohromně vlídná, ale působilo to na mě, jako by ji někdo po telefonu do něčeho tlačil.“

„Jak to myslíte?“

„Prohodila něco v tom smyslu, že lidi jsou strašně chamtiví. Ke konci už mi občas připadala trochu zmatená, tak nevím, proč jsem si vzpomněla zrovna na tohle.“

Annika pokrčí rameny.

Na hranici pozemku se rozloučí a Tess zamíří zpátky do domu, naposledy si ho projít, osahat a taky pořídit pár fotografií, aby si ho pak doma v Gislövshammaru dokázala snáz vybavit.

Nejdřív vstoupí do knihovny, kde ještě jednou spočine očima na stěnách se zeleným dřevěným obložením. Na jedné z polic stojí několik fotografií, podle všeho z Esteřina dětství. Ve vzduchu je to cítit prachem a starými knihami. Snímky Tess na první pohled nic neříkají a ona se rozhodne na ně nesahat. Přemýšlí, jestli a jak vůbec dokáže zaujmout stanovisko k tomu, co udělá se všemi těmi věcmi, které zdědila. Vážně smí vyhodit fotografie a jiné vzpomínky, jež po Ester zbyly? Odnést do popelnice něčí život?

V místnosti se kromě jiného nachází i bytelný černý psací stůl se stříbrným kováním a židlí z odřené tmavé kůže. Tess si všimne, že na něm leží kus papíru, zřejmě odněkud vytržený.

Přejde k němu, aby si ho přečetla, ale šikmé písmo je samá kudrlinka a neluští se snadno. Tess se nakloní blíž a zaostří.

Vzkaz je psaný cizím jazykem.

Uprostřed jinak prázdného stolu působí zvláštně, jako by ho tam položili úmyslně, aby si ho někdo všiml.

Tess si ho vyfotí a pak si větu vyhledá na internetu. Ukáže se, že to je latinské přísloví. Veritas odium parit.

V překladu: „Pravda plodí nenávist.“

5

„Pro tu hlídku v Lundu to byl sakra nepěknej pohled.“

Kriminální komisař Ola Makkonen zabral jedinou volnou židli, která v malinké kanceláři týmu pro odložené případy ještě zbývala.

„O tom sousedovi, který je volal, ani nemluvím,“ pokračuje. „Johana Bennetta našel v tratolišti krve na podlaze u stolu v kuchyni. A jeho manželka ležela v posteli. Taky dostala tři zásahy.“

Makkonen si prohrábne prošedivělé světlé vlasy.

„Děsný zvěrstvo.“

Od útoku na známou bývalou novinářku švédské veřejnoprávní televize SVT Miu Bennettovou a jejího manžela utekl bezmála týden a událost stále vévodí všem zpravodajským webům, spolu s blížícím se finále Eurovize, které se letos koná v Malmö.

Včera v autě cestou domů ze Stockholmu si Tess pročítala podklady k brutálnímu činu, který se v Lundu odehrál, a dnes ráno volala Peru Jönsovi, vedoucímu odboru závažné kriminality, aby ho informovala o telefonátu ze strany inspektora Björna. Jöns ji však jako obvykle odkázal na Makkonena. Od chvíle, kdy jeho manželce před několika měsíci diagnostikovali amyotrofickou laterální sklerózu, je duchem někde jinde. Ztratil nad oddělením kontrolu a je na nejlepší cestě k tomu se ze své pozice úplně vyautovat, bleskne Tess hlavou. Je jen otázkou času, než se Makkonen prohlásí jeho nástupcem. Neformálně je jím pro řadu kolegů už teď, což se ale nedá říct o ní ani o Marii.

„Podle Claese Björna se prý Bennettová věnovala případu vraždy drag queen, Davida Landströma ze Sandhammarenu.“

„Hm,“ utrousí Makkonen bez zájmu. „Určitě měla rozděláno leccos, šla po sólokaprech. Její počítač a pracovní vybavení se nenašlo, pracovnu technici prohledali do posledního místečka.“

Komisař si přehodil nohu přes nohu a pod ret vsunul nikotinový sáček.

„Pěknej bordel, ta stará vražda toho teplouše z Österlenu.“

Tess se nenamáhá komentovat jeho slovník, ví, že Makkonen se podobnými výrazy ohání částečně i proto, aby ji vyprovokoval.

„Jestli to chápu dobře, tak k tomu Augustsson a jeho muži přistoupili dost nedbale,“ podotkne proto pouze.

Makkonen souhlasně zahučí.

„Kdyby jenom to. Řešila se tam spousta pomluv, lidi se navzájem osočovali z lecčehos. V tom klubu intrikoval jeden proti druhýmu.“

„A co ten její podcast,“ pokračuje Tess. „Jmenuje se Zážeh, myslím. Rozebírala v něm jak politiku, tak kriminální případy, je to tak?“

Makkonen si trochu posměšně odfrkne a znovu si uhladí hustou, dozadu sčesanou kštici. Vlasy má tak světlé, že působí skoro jako stříbrné.

„No jo. V dnešní době vytřískáš peníze z úplný blbosti,“ prohlásí. „Ale nezdá se mi, že by ty jatka u Bennettových doma souvisely s tím, o který vraždy a další zločiny se zajímala. Všechno nasvědčuje tomu, že cílem byl ve skutečnosti její manžel Johan Bennett. Několika členům bankovního představenstva, ve kterým seděl, někdo dost konkrétně vyhrožoval. Před časem došlo ke zveřejnění jejich odměn a přitom se přišlo i na to, jak se banky napakovaly na zvýšení úrokových sazeb. Noviny to prvotřídně rozmázly. Bennett byl jeden z těch, co si přišel na pěkný prachy, což přirozeně hodně lidí namíchlo. A pak ho před bankou v Malmö přinejmenším dvakrát někdo napadl.“

Makkonen zakroutí hlavou a pokračuje:

„Ty vole, vždyť mě samotnýho to taky sere, jen na to pomyslím. Víš, kolik platíme za barák? Třicet šest a půl tisíce měsíčně, a to si přitom nežijeme nijak nóbl, žádnej barák u moře jako vy v Österlenu, ale normální domek v Klagshamnu.“

Tess se Sandrou postihlo razantní zvýšení úrokových sazeb stejně jako všechny okolo, ale ony dvě naštěstí nemají žádné velké dluhy. Dům v Gislövshammaru pořídily z větší části za peníze, které Sandra získala po rozvodu s bohatým manželem Cliffem, dědicem výrobce psacích per Edding.

Makkonen znovu zakroutí hlavou.

„Takže se teď zaměříme na manžela a banku. V jeho případě jde o dokonanou vraždu, potažmo zabití. Novinářka zatím žije, ale vypadá to s ní dost zle.“

„Ale postřelili ji v posteli, třemi ranami, je to tak? Přesně jako Davida Landströma. A jejího muže trefili taky třikrát?“

„To odpovídá. Jeho telefon se připojil k vysílači poblíž jejich baráku v půl čtvrtý, když přišel domů. A jejich čtyřletej kluk zřejmě celou dobu proseděl ve skříni u sebe v pokoji. Kurva, vždyť z toho malýho možná bude sirotek.“

Tess se po Makkonenovi užasle ohlédne. O tom, že se jejich syn našel ve skříni, slyší poprvé a uvědomí si, že taková informace by měla zůstat mezi nimi.

„To tedy,“ přisvědčí. „A jeho svědectví bude samozřejmě výhledově hodně zajímavé.“

Makkonen sundá ruku z opěradla židle a proplete si prsty v klíně.

„Jenže to ještě potrvá, než k němu někoho pustí. Kde máš kolegyňku?“

Rozhlédne se po místnosti. Stůl v koutě patřící Marii Erlingové zeje prázdnotou.

Tess si sama kladla podobnou otázku. Možná si Marie přispala, protože měla za to, že Tess zůstane ve Stockholmu o den déle.

„Ta má něco na práci v terénu,“ opáčí a pokračuje. „V televizi se Bennettová objevila naposledy před několika lety. Co vlastně byla zač?“

„Taková celkem zahořklá workoholička. Nebo energická sympaťačka, záleží, koho se ptáš. Když před několika lety hromadně propouštěli z SVT Skåne, tak taky dostala výpověď, což těžce nesla. Několik let tam byla za velkou hvězdu. Jak víš, podařilo se jí odhalit pár velkých kauz. Žila prací.“

Makkonen zamyšleně zabloudí pohledem z okna.

„To asi bude to jediný, co máme my policajti s novináři společnýho – všichni máme problém se oprostit od toho, co děláme, člověk s tím sroste.“

Tess mlčí. Když ji zhruba před rokem postavili kvůli chybě z nedbalosti mimo službu, došlo jí, jak velkou část své identity spojovala se svou profesí. Ale s postupujícím časem si začala uvědomovat, že by se v životě kupodivu obešla i bez práce u policie a mohla by si najít jiné zaměstnání.

„Cos říkal o těch jejích pracovních podkladech?“ otočí se Tess k Makkonenovi.

Když nahlédla do příchozí pošty, skutečně objevila několik e-mailů od Mii Bennettové. Před pár měsíci ji novinářka oslovila se žádostí o obecný rozhovor o práci na odložených případech. O vraždě drag queen se konkrétně nezmiňovala.

„Technici už jsou s domem hotoví a všechno, co by mohlo být potenciálně zajímavé, odvezli,“ opáčí kolega. „Ale v pracovně nenašli ani ň. A jak jsem říkal, v tuhle chvíli prověřujeme hlavně výhrůžky vůči jejímu manželovi. Jo a mimochodem, střelec byl prý levák. Technikům to vyšlo z dráhy střel a krevních stop na stěně.“

Vtom si Tess všimne, že se za Makkonenovými zády vynořila Marie.

Makkonenovi při pohledu na ni problikne v očích panika a honem vstane. Před několika lety kolegyni přesunuli do jeho vyšetřovacího týmu, kde mu dělala naschvály čistě proto, aby se mohla vrátit zpátky k odloženým případům.

Makkonen se podívá na hodinky.

„Ještěže už jsi tady, jinak bys prošvihla oběd.“

„Ty seš nějakej vtipnej. Byla jsem u zubaře.“

Pak se obrátí k Tess.

„Akorát jsem to včera zapomněla říct tady šéfový. Sorry. Co se dělo, už máte vraha Olofa Palmeho?“

„Jo, a ještě jsme teď za dopoledne vyřešili vraždu Catrine da Costové. Kdo pozdě chodí…,“ utrousí Makkonen a otočí se k odchodu.

„Debil,“ uleví si Marie, když za kolegou zapadnou dveře. „Tu střelbu v Lundu dostal na starosti on?“

„Ano. Zrovna jsem mu k tomu poskytla užitečný a důležitý tip. Aspoň jsem si to myslela. Ale bylo to úplně k ničemu.“

Marie se ušklíbne.

„A co Jöns?“

„Toho jsem dneska taky neviděla.“

Marie zavrtí hlavou.

„Hele, myslíš, že se vůbec vrátí? Jestli tomu tady začne velet Makkonen, tak já končím. A myslím to vážně.“

Namíří na Tess prstem.

„A je ti jasný, že je to zčásti tvoje vina, že jo?“ dodá.

„Moje vina? To sotva.“

Tess je však jasné, co má kolegyně na mysli. Před pár lety na ni z nejvyšších pater vedení naléhali, aby si zvýšila kvalifikaci a posunula se na velitelskou pozici, ale ona nechtěla. Místo toho se komisařem stal Makkonen. Pak jí do života vstoupila Sandra a posléze – když z první ruky sledovala, jak moc taková práce dokáže člověka vyčerpávat – dospěla k přesvědčení, že se rozhodla správně.

Jenže teď s Marií sedí tady, v demontovaném oddělení pro vyšetřování odložených případů na policejním ředitelství v Malmö. Jejich bývalý kolega Lundberg se stal důchodcem na plný úvazek, aniž za něj dostaly náhradu, a Rafaelu de la Cruzovou proti její vůli přeřadili do týmu pro násilnou trestnou činnost pod Makkonenovým vedením.

Tím se ze skånského týmu odložených případů stalo nejmenší podobné pracoviště v zemi. Per Jöns jim sice slíbil, že kdyby šlo do tuhého, můžou Lundberga zaměstnat jako externistu a postupně se skupina rozšíří minimálně o další dva členy, jenže Jönsovo slovo momentálně nemá největší váhu a Makkonen se ve sboru řadí k těm, kdo prověřování starých kauz nepovažují za důležité.

„Co jsem pochopila, tak manžela Bennettové doslova popravili. Co ona, žije?“

„Zatím ano, ale je v kritickém stavu,“ odpoví Tess. „Navíc ve skříni našli jejich syna. Ten se sice schoval, ale musel všechno slyšet.“

„Tak to je příšerný trauma. Mám souseda, co se s Miou Bennettovou zná.“

Marie ve stísněném koutě nové kanceláře týmu pro odložené případy zapojí svůj počítač.

„Volal mi včera jeden vyšetřovatel, že prý se zabývala případem vraždy drag queen,“ oznámí jí Tess.

Marie udiveně vzhlédne.

„Tý, co se stala v Österlenu?“

„Ano. Myslíš, že by se o tom sousedovi zmínila?“

„Můžu se samozřejmě poptat. Co si vybavuju, tak mi jednou povídal, že je workoholička a bere práci smrtelně vážně. Taky si vzpomínám, že o Davidu Landströmovi tehdy zrovna točili dokument, ale v důsledku vraždy ho nikdy neodvysílali. Landström by se býval fakt proslavil.“

Vtom z police vypadne pořadač s dokumenty a z Mariina rohu se ozve zaklení.

„Ty vole, tady se člověk pomalu nemůže ani hnout. Jak dlouho to takhle bude vypadat?“

Na to Tess nemá odpověď. Před několika týdny ji s Marií přesunuli do téhle kanceláře pojmenované po známém diskaři a kulturistovi Rickym Bruchovi. Ale svému jmenovci navzdory je místnost mnohem menší než jejich původní.

Většinu oddělení na zdejším policejním ředitelství ovlivnily přípravy na blížící se finále Eurovize. Z důvodu zvýšení hrozby teroristického útoku a účasti Izraele v soutěži se v rámci jedné z největších policejních akcí ve švédské historii očekává příjezd velkého množství kolegů z Norska a Dánska. Řada z nich už je na místě. Dokonce se přistoupilo i k vyprázdnění místní vazební věznice, odkud zadržené přesunuli do Göteborgu, aby uvolnili místo pro případné nově příchozí.

Tess si chová naději, že se do své původní kanceláře budou nakonec moct vrátit, zato Marie už podala v této záležitosti stížnost odborům.

„Říkala jsem si, že si prostuduju případ drag queen,“ nadhodí Tess. „Jestli tak náhodou nepřijdu na to, čím se zabývala Mia Bennettová. Makkonenovi a spol. tahle stopa nepřipadá zajímavá, ti jdou jenom po výhrůžkách jejímu manželovi. Ale jak Davida, tak Miu přece někdo třikrát střelil u nich doma v ložnici a mám informace, že se Bennettová začala jeho vraždou vážně zabývat.“

Tess si zadá do počítače jméno Davida Landströma a vyjede jí jednací číslo, což je identifikátor, který se případu přidělí, když policie obdrží trestní oznámení. Jelikož k vraždě došlo v roce 2012, většina podkladů naštěstí existuje v digitalizované podobě. Některé údaje se sice hledají lépe v papírech, ale už jen jejich množství může ve starých kauzách znamenat téměř nepřekonatelnou překážku.

Tess vstane a protáhne se kolem Marie ke kartotéce s asi třiceti složkami ze starých vyšetřování. Trestní spis s materiálem k případu Davida Landströma ležel řadu let netknutý a Tess ze své pozice dosud neměla důvod se jím blíže zabývat. Mělo by v něm být shrnutí všeho, co policie v případu podnikla, výslechové protokoly, soupis zajištěných důkazů, podněty a tipy od veřejnosti.

Vyndá desky z police a začne hledat na internetu možná pojítka mezi Bennettovou a Davidem Landströmem, ale bez výsledku. Jinými slovy, novinářka podle všeho o případu nikdy nepsala.

Tess si otevře spis, který začíná shrnutím nálezu těla. Večer 22. listopadu 2012 objevil jistý Ville Bergh zmasakrovanou mrtvolu pětačtyřicetiletého Davida Landströma v jeho domě v österlenském Sandhammarenu. Vrah na Landströma vypálil tři rány, dvě ho zasáhly do hrudníku a jedna byla nalezena ve stěně nad postelí. Oběť rovněž utržila přinejmenším třicet pět bodných ran ve vrchní části trupu, způsobených zřejmě kuchyňským nožem.

Tess vzhlédne od počítače. O tom, že byl David vystaven extrémnímu násilí, věděla. Ale pětatřicetkrát na někoho zaútočit bodnou zbraní, a ještě po něm střílet, je mimořádné. Otevře si v počítači prázdný dokument a nadepíše ho slovy „modus/podobnosti“. Jak při napadení Davida, tak Bennettové přišla ke slovu pistole. V obou případech padly tři rány. To sice nemusí nic znamenat, ale zároveň to může představovat zajímavou informaci.

Znovu se vrací ke shrnutí případu. Muž, který Davida našel, se řadil k jeho nejbližším přátelům a kolegům.

Ville Bergh u výslechu vypověděl, že 22. listopadu večer odjel do Sandhammarenu. Landström nepřišel na domluvenou schůzku se svým kamarádem Ivanem, a když Ville kolem sedmé večer dorazil k domu, bylo odemčeno a nešla elektřina. (Později se ukázalo, že nefunguje hlavní jistič, který buď vypadl sám, nebo ho někdo vyřadil z provozu.) Na místě nikdo jiný nebyl. Ville vyběhl ven, okamžitě telefonoval na linku 112 a oznámil jim, že David Landström je po smrti. Zdravotníci a první hlídka z Ystadu přijeli asi za třicet minut. Ložnici, kde Davida Landströma našel, popsal Bergh slovy „příšerný chaos a všude plno krve“, ale jinak tam nepořádek nebyl. Žádné stopy po vloupání ani zápasu.

Tess přejde k výslechovým protokolům a najde si hned ten první s Villem Berghem. K nálezu těla došlo podle všeho necelé dva dny po vraždě.

„Stál jsem na chodbě ve tmě. Zkoušel jsem rozsvítit, kde se dalo, ale žádné světlo nefungovalo, a kde má David pojistky, jsem nevěděl. Do kuchyně a obýváku dopadalo od okna trochu měsíčního svitu, vzpomínám si, že z něj byl vidět jen srpek. Prošel jsem to tam, a když jsem nic neobjevil, tak jsem nakonec sebral odvahu a vyrazil po schodech nahoru. Cestou do podkroví to páchlo čím dál víc. Dveře do ložnice byly otevřené.“

Tady vyslýchaný Ville požádal o přestávku.

Výslech pokračuje v 11:03.

„Takže jsem vešel do ložnice. Bylo tam dost šero, přece jenom bylo sedm hodin večer, a to už v listopadu dávno bývá tma. Trochu měsíčního světla tam taky pronikalo, vzpomínám si, že dopadalo na polštáře. Přiblížil jsem se k posteli, snažil se ve tmě rozkoukat a přitom vydržet ten puch. Ta věc v posteli vypadala hrozně neforemně… a byla tmavá. Nejdřív mi to připadalo jako velké temné stíny, ale pak jsem popošel o kousek blíž a… vyslovil jsem jeho jméno, ale neodpověděl.

Ten pohled byl tak příšerný, až jsem skoro zapomněl, jak to tam smrdí. Tušil jsem, kdo tam leží, protože jinak, hm… Ale stejně jsem se musel přesvědčit na vlastní oči, tak jsem šel blíž a uviděl… Měsíc mu svítil přímo na hlavu, takže jsem viděl část ucha a vlasů. Potom jsem si všiml, že na paži má vytetované slovo Deevine… A v tu chvíli už nebylo pochyb. Pak jsem ucítil, že jsem šlápl do něčeho lepkavého a podíval se pod nohy.“

Vyslýchaný se na chvíli odmlčel.

„Omlouvám se, ale znovu mluvit o tom, co jsem viděl, je strašně těžké. Došlo mi, že podlaha je plná krve a že v té tmavé, z větší části zaschlé kaluži šlapu. I postel byla celá zakrvácená, vypadalo to, že jsou stříkance i na stěně. Panovalo tam úplné ticho. Najednou se mi z toho všeho zvedl žaludek a musel jsem pryč. Na schodech jsem se pozvracel a pak jsem vyběhl ven a zavolal na linku 112.“

Tess přestane číst a vzhlédne od monitoru. Podle Villeho popisu se snaží si tu příšernou scenérii představit a listuje k obrazové části materiálů. Při pohledu na detailní snímky bodných ran na těle s posmrtnými skvrnami se jí dělá špatně.

V technickém protokolu objeví zajímavou informaci. Píše se tam, že střelec byl pravděpodobně levák. Při pohledu z místa, odkud dotyčný nejspíš střílel, balistická křivka nasvědčovala tomu, že držel zbraň levačkou. Tedy přesně jako v Lundu, pomyslí si Tess a pokračuje dál k soupisu zajištěných důkazů. Tam stojí:

V pokoji byla nalezena střela, která Landströma minula a zaryla se do stěny za ním. Další dva projektily, celoplášťové ráže 9mm, byly nalezeny v těle (viz pitevní protokol). V místnosti zůstaly rovněž vystřelené nábojnice, ale nikoli zbraň.

Tess si dál pročítá protokol z forenzního ohledání místa činu.

Krev v posteli pocházela výhradně od jedné osoby, jíž je podle výsledků analýzy David Landström. Policisté a technici pohybující se na místě byli v tomto ohledu vyloučeni. Otisky prstů cizí osoby na klice v ložnici patří Villemu Bergovi. Při ohledání místa se našly i cizí vlasy na podlaze a v posteli. Vlasům chyběly kořínky, tudíž se nehodily k analýze.

Vlasy, napadne Tess. Před dvanácti lety byly možnosti poslat vlas bez kořínku na forenzní analýzu dost omezené. Ale loni se týmu amerických vědců na tomto poli podařil velký průlom, když vyvinuli metodu, jak získat DNA i ze samotného vlasu. A tuto službu v současné době poskytuje i Národní forenzní centrum v Linköpingu. Což jinak řečeno znamená, že by se jim dnes mohlo podařit získat z tehdejších vzorků DNA.

A právě díky takovýmto novým informacím má smysl dát nevyřešenému případu přednost před jinými.

Tess vezme do ruky telefon a vytočí číslo svého známého, forenzního experta Brännströma z NFC. Za ty roky si spolu vybudovali velmi dobrý vztah a často díky tomu její požadavky vyřizoval přednostně. Tess ví, že kolega má slabost pro staré neobjasněné kauzy, které vyšetřovatelé nezvládli. Za poslední rok zdejší neprůchodný systém přece jen trochu povolil. Rozsáhlé investice do úřadu jako takového, ekonomická podpora a nabírání nových zaměstnanců přinesly své ovoce, takže se o švédských forenzních technicích pochvalně vyjádřil i nový policejní prezident.

„Brännström,“ představí se kolega pevným, ale zároveň trochu roztěkaně znějícím hlasem.

Tess mu vysvětlí situaci ohledně případu Davida Landströma a toho, co se dočetla ve spisu.

„A tak mi došlo, že by se ty vlasy znovu mohly poslat na analýzu.“

„Zajímavé,“ opáčí Brännström. „Uvidím, co se dá dělat. Zrovna dneska mám na stole vzorky vlasů ze střelby gangů z Norrköpingu. Při troše štěstí bychom je mohli vzít zároveň. Navíc to má prioritu, takže bys výsledky mohla mít záhy v ruce.“

„Hm, tak to zní hodně dobře,“ prohlásí Tess.

„To ano, jen tě jako vždycky musím upozornit, že kdyby se do toho náhodou vyvrbilo něco akutního, tak se čekací lhůta protáhne na několik týdnů. A v laborce mají práce nad hlavu, takže na výsledky balistiky si taky počkáš, pokud seshora nepřijde nějaký jiný pokyn.“

„Jasně,“ přikývne Tess, „to chápu.“

Vzhledem k tomu, jak se k případu střelby v Lundu staví Makkonen, si nedokáže dost dobře představit, že by k tomu mohlo dojít.

Když se s Brännströmem rozloučí, obrátí se ke stolu v koutě, kde sedí Marie.

„Myslím, že se do případu Landström můžeme pustit pěkně z gruntu.“

6

Malmö 2012

David cítí, jak ho píchlo vzadu v noze, a tak si na židli poposedne. Intenzivní zkoušení si vybírá svou daň. Chodidla měl ráno tak oteklá, že se mu horko těžko podařilo nazout tenisky.

„Potřebujeme do záběrů dostat víc radosti,“ podotkne Jonas Albrechtsson, výkonný ředitel produkční společnosti NextGen TV.

Párkrát zatleská, aby svým slovům dodal na významu, načež pokračuje:

„V Drag Deevine ukazujeme něco, co před námi ve Švédsku ještě nikdo neudělal. Ukážeme vás jinak, nově. Temnou stránku už ve vašich příbězích máme.“

Jonas přistoupí k velké bílé tabuli, kde visí přehled všech šesti epizod televizního dokumentu.

„Včera jsme zkoukli část sestříhaného materiálu.“

S širokým úsměvem se otočí k producentce Lize.

„A je to naprosto deevine, co myslíš?“

Liza nadšeně přikyvuje a dálkovým ovladačem zapne projektor.

Ozve se znělka a obrazovku zaplní růžovým písmem vyvedený nápis drag deevine. Davidovo alter ego Deevine de Lux zpívá na playback „This is my life“ od Shirley Basseyové na prknech stockholmského Nalenu, kde loni slavně hostoval. Následuje střih a střídání statických a pohyblivých záběrů na všechny čtyři přátele a drag queens: Villeho, Ivana, Davida a Alexe, jak v civilu, tak na jevišti.

„Ke konci týdne vám první díl promítneme celý,“ podotkne Jonas a naznačí producentce, aby znělku vypnula.

David hledí na stěnu. Plán vypadá tak, že všichni čtyři muži dostanou v dokumentu svůj prostor. Nad přehledem epizod visí fotografie, kde jsou převlečeni za svá alter ega: Deevine de Lux, Ivana Trumf, Vivian Versace a Venus Vinter. Pořad ukáže prostředí, z nějž vzešli, a jejich životní příběh na jevišti i mimo něj. Zároveň bude divák mít možnost nahlédnout do dění v nočním klubu Deeva.

Na největším snímku je on sám v roli Deevine de Lux. Dramatické, božské divy s širokými rameny, bělostnými zuby a dlouhými blond vlasy, která se dokáže tak bujaře smát. Je to královna, která si žádá plnou pozornost okolí. David vzpomíná na to, jak ji tvořil. Měla to být napůl Shirley Basseyová a napůl Barbra Streisandová, s kapkou Anny Vintourové k tomu. Protivná a dominantní, s překypující důvěrou ve vlastní výjimečnost.

Rámcem dokumentu je odpočet do velké vánoční show, doplněný krátkými příspěvky typu „Jak zbořit mýtus“ a „Deevine učí, jak se stát drag queen“, kde David seznamuje diváky se základní výbavou každé úspěšné drag queen: tancem, oblečením, zpěvem na playback a schopností pohotově vytáhnout z rukávu trefnou poznámku.

David se přistihne, že si okusuje nehty. Při provozování vlastních show a v klubu je tím, kdo má věci zcela pod kontrolou, rozhoduje o tom, co a jak se bude prezentovat. Tentokrát předal moc produkční společnosti a je nervózní z toho, jak celý obsah sestříhají. S dosavadními výsledky je spokojený, ale stejně je to nezvyk a David se děsí představy, že by se musel pustit do jakéhokoli hlubšího konfliktu s výkonným ředitelem. Něco visí ve vzduchu. Jonas svolal poradu a evidentně našlapuje po špičkách kolem něčeho nepříjemného.

„Všechno jde jako po másle,“ spustí Jonas, „ale teď přišly určité…,“ odmlčí se a pohlédne na Lizu, která sedí naproti, „… řekněme, výzvy?“

Producentka přikývne, s úsměvem, jak má ve zvyku. Davidovi se zamlouvá, připadá mu přímá, se smyslem pro humor a bez předsudků.

„Je tu pár věcí, se kterými se musíme vypořádat,“ pronese a vztyčí dva prsty. „Můžeme začít tou jednodušší. Potřebujeme, abys ty mýty, ze kterých si v pořadu tak trochu děláme legraci, ještě trochu vyšponoval, aby to bylo zábavnější.“

„Přesně tak,“ přidá se Jonas. „Takhle to působí moc politicky, jako že poučujeme o změně pohlaví a tak. Omlouvám se, jestli to říkám neomaleně a moc napřímo, ale začíná nás tlačit čas.“

„To je jasné,“ mávne David rukou. „Osobně tohle nepovažuju za důvod ke sporu ani k omluvě. Já budu jen rád, když si to lidi nebudou plést. Drag queens to dělají pro zábavu, je to showbusiness. Ale být trans je něco úplně jiného, tam je to doopravdy. Ani jeden z nás není transsexuál a o změně pohlaví jsme nikdy neuvažovali. Alespoň když jsme spolu včera mluvili naposledy, tak to ještě platilo.“

David se rozesměje svým typickým halasným smíchem, který se Jonasovi podle všeho líbí. Jednak mu to vidí na očích a jednak na několika místech ve scénáři narazil na pokyn zachytit jeho zvláštní, hlasitý smích tak často, jak to jen půjde.

Řediteli se zjevně ulevilo a natáhne k němu ruku.

„Přesně. Jak víte, TV4 to chce vysílat v hlavním čase, jako zábavný pořad pro celou rodinu. Má se to líbit všem. Tím pádem nemůže moc vyčnívat, alespoň ne takhle. Politická prohlášení o změně pohlaví by pro páteční televizní zábavu znamenala smrtelnou ránu.“

David má na sobě růžovou košili a černé džíny. Ty, kdo ho zažili jen na pódiu na jehlových podpatcích, jeho vysoká ramenatá postava a maskulinní, šlachovité vzezření pokaždé udiví. Tmavé vlasy má pečlivě zastřižené nakrátko à la George Michael a produkčnímu týmu se očividně zamlouvá, že dokáže dát najevo obě tyto své stránky.

„To se u vás ve střižně asi docela nadřeli,“ utrousí. „Zřejmě jste si všimli, že ty moje holky umějí být huba nevymáchaná, takže s tou rodinnou zábavou nevím nevím…“

Osazenstvo kolem stolu se dá s úlevou do smíchu. Konečně zase ožili, pomyslí si David. Přesně tenhle styl mluvy do pořadu potřebují.

„Jsme rádi, že s vámi můžeme spolupracovat. A doopravdy se moc těšíme na to, až uvidíme hotový pořad,“ ujistí ho ředitel Jonas a kamarádsky ho poplácá po rameni. „A to nemluvím o našich budoucích projektech,“ mrkne.

Potom se však v kanceláři rozhostí tíživé ticho a Davidovi bleskne hlavou, že teď to přijde.

„A téma číslo dvě, jak jste si určitě sám dopočítal, se samozřejmě týká Ivana.“

David semkne rty a zlehka pokývne. Samozřejmě. Vzhledem k nastalé situaci se tomu nedá vyhnout. To, že Ivan před pár dny předvedl v roli Cher comeback a vysekl číslo jako za starých dobrých časů, nestačí. Zase se sesypal a všechno pokazil.

„Takhle to dál nejde,“ prohlásí Jonas. „Mohl by ohrozit celý pořad. Včera před natáčením se nedostavil na poradu. Všichni ostatní tam na něj čekali, kvůli němu jsme nabrali zpoždění a stejně se ho nepodařilo sehnat. A upřímně… připadá mi, že na tom není úplně dobře.“

Ředitel mu věnuje zkoumavý pohled. Když David mlčí, ujme se slova Liza.

„Ano, jak to vlastně s naší Ivanou Trumf vypadá?“ S úsměvem ukáže na fotografii na stěně. „Na pódiu je úžasná, ale mimo něj… to začíná drhnout. Je něco, co bychom pro ni mohli udělat?“

David se ušklíbne. Lhát neumí, a tak radši mlčí. V tuhle chvíli je na jakoukoli pomoc z jejich strany strašně pozdě. Ivan by musel na pořádnou odvykací kúru a podstoupit hodiny a hodiny psychoterapií.

Ředitel vstane a s povzdechem si zapře ruce v bok.

„Nemůžeme dělat jakoby nic a předstírat, že je všechno v pořádku. Co se mě týká, tak máme na výběr dvě možnosti. Buď ho z dokumentu v podstatě vystřihneme, nebo jeho potíže naopak ukážeme veřejně.“

A sakra, bleskne Davidovi hlavou. Na tohle Ivan nikdy nepřistoupí. Ani jemu ještě nepřiznal, že má problém s drogami, natož aby si dokázal sednout před kameru a říct to nahlas před celým Švédskem.

Pohlédne na stěnu, kde vidí snímek Ivany Trumf. Vzpomíná si, jak se Ivan při tvorbě svého alter ega vyřádil. Ivana, stejně jako její jmenovkyně a Ivan sám, pochází z východního bloku, miluje luxus, zlato a diamanty. Občas dokonce vezme na scénu i svou motorku značky Triumph.

Je hašteřivá podobně jako Deevine de Lux a postupem času se z jejich soupeření o lesk opravdové hvězdy stala posedlost. Tak trochu jako ve skutečnosti.

„Všichni ostatní jsou úžasní,“ prohlásí Jonas a vytrhne Davida z myšlenek. „Jestli teď vymyslíme, jak s Ivanem, tak stihneme předělat scénář, ale musíme se rozhodnout dneska.“

David napůl přikyvuje a zároveň vrtí hlavou. Cítí, jak se ho zmocňuje panika. Před očima má obraz toho, jak ho Ivan před pár dny z pódia v Deevě proklál planoucím pohledem.

„Dejte mu ještě jednu šanci. Já s ním vážně promluvím a pokusím se ho na těch posledních pár týdnů natáčení přimět, aby se vzpamatoval.“

Ředitel s producentkou si vymění pohled, ale přesvědčeně nevypadají.

„Tak dobře,“ souhlasí po chvilce Jonas. „Dáme mu ještě pár dní. Ale bez ohledu na to, jak to dopadne, bude potřeba jeho části sestříhat a víc se zaměříme na Villeho. To je sympaťák, navíc s ním je legrace a diváci si ho určitě zamilují.“